Справа № 127/24882/25
Провадження № 22-ц/801/617/2026
Категорія: 70
Головуючий у суді 1-ї інстанції Горбатюк В. В.
Доповідач:Сало Т. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2026 року	Справа № 127/24882/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Берегового О.Ю., Панасюка О.С., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 листопада 2025 року, ухвалене суддею Горбатюком В.В., в цивільній справі позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини,
встановив:
У серпні 2025 року ОСОБА_2 звернулася до суду із даним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі однієї чверті всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня пред`явлення даного позову у до досягнення дитиною повноліття. 
В обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначила, що 13 березня 2015 року вона уклала шлюб з ОСОБА_1 , який у подальшому було розірвано за рішенням суду від 08 квітня 2019 року. У даному шлюбі у сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_3 .
04 березня 2022 року сторони повторно зареєстрували шлюб, який за рішенням суду від 01 лютого 2023 року було розірвано.
Позивач зазначає, що дитина перебуває на її утриманні та проживає разом з нею. Відповідач ухиляється від покладеного на нього обов`язку утримувати свою дитину, відмовляється добровільно надавати кошти на її утримання. Дитина повністю знаходиться на утриманні позивача, відповідач добровільно надавати кошти на утримання дитини відмовляється, інтересами сім`ї не цікавиться. Належний рівень життя для дитини забезпечити самостійно позивач не має змоги, у той час як відповідач є здоровим та працездатним, а тому має змогу сплачувати аліменти на рівні 1/4 частини з усіх видів заробітку.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 листопада 2025 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 щомісячно на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_1 , але не менше 50% встановленого законом прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 08 серпня 2025 року та до досягнення дитиною повноліття. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 1211,20 грн судового збору.
Не погодившись із вказаним рішенням,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення на користь ОСОБА_2 щомісячно на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліментів в розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% встановленого законом прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 08 серпня 2025 року та до досягнення дитиною повноліття, і ухвалити у відповідній частині нове рішення, яким стягувати з нього аліменти в розмірі 1/6 частки всіх видів його заробітку (доходу).
У скарзі зазначає, що розглянувши справу без його участі суд порушив принцип змагальності сторін. Твердження позивача про його ухилення від батьківських обов`язків та про ненадання коштів на утримання дитини не відповідають дійсності, оскільки з 05 жовтня 2023 року він проходить військову службу в лавах Збройних Сил України. В утриманні та догляді дитини йому допомагає його мати ОСОБА_4 , яка купує дитині усе необхідне. Більшість часу дитина проживає з бабусею. У листопаді 2025 року ОСОБА_4 лежала з його сином в лікарні, у зв`язку з чим понесла витрати на лікування та харчування дитини. Він оплачує синові спортивну секцію. Після розлучення позивач більше року не давала йому можливості бачитися з дитиною, тому він зробив для сина карту « Юніор ». Під час розлучення питання щодо утримання та виховання дитини було врегульовано, тому дивним є факт звернення позивача до суду з даним позовом. Наразі він проходить військову службу у військовій частині та отримує грошове забезпечення у не стабільному розмірі. Також він потребує додаткової амуніції та засобів захисту життя, коштів на обслуговування автомобіля та коштів на інші витрати. Оскільки він наразі утримує дитину, він не погоджується із стягненням з нього аліментів в розмірі 1/4 частки його заробітку (доходу).
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.
Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с.17).
ОСОБА_3 проживає разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідками квартального комітету «Малі Хутори-Центр» Асоціації органів самоорганізації населення м. Вінниці від 11 липня 2024 року №366 та від 21 серпня 2025 року №536 (а.с.8,15).
Оскільки малолітній ОСОБА_3 проживає разом із матір`ю ОСОБА_2 і вона не в змозі самостійно забезпечити належний рівень життя дитині, а батько дитини від добровільного утримання ухиляється, позивачка звернулася до суду із даним позовом про стягнення аліментів.
Згідно з частинами першою, другою статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 ХІІ(78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
За змістом ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При цьому даний обов`язок є особистим, індивідуальним обов`язком як матері, так і батька.
У ч. 1, 3 ст. 181 СК України зазначено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її батька і (або) у твердій грошовій сумі, за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
У частині другій цієї статті зазначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, що буде стягуватися, як аліменти на дитину, визначається судом.
Суд першої інстанції, визначаючись щодо розміру та способу стягнення аліментів виходив з того, що відповідач є здоровою, працездатного віку особою, може надавати матеріальну допомогу (доказів неможливості надання такої допомоги відповідачем суду не надано), а відтак вважав розумним та справедливим стягнення аліментів на утримання дитини в розмірі 1/4 від всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття.
З таким висновком погоджується і апеляційний суд, оскільки він зроблений з урахуванням обставин даної справи та ґрунтується на нормах матеріального права.
У ч. 1 ст. 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
ОСОБА_1 , оскаржуючи рішення суду першої інстанції, не заперечує висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з нього аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак не погоджується із розміром стягнутих з нього аліментів.
Фактично, заперечуючи щодо визначеного розміру аліментів, ОСОБА_1 зазначає про те, що він не ухиляється від покладених на нього обов`язків щодо дитини, оскільки проходить військову службу в лавах Збройних Сил України. В утриманні та догляді за сином йому наразі допомагає його мама, бабуся ОСОБА_6 , яка купує дитині одяг, взуття, усі необхідні речі, смаколики, фрукти, овочі та необхідні продукти. Крім того, дитина більшість часу проживає з бабусею.
На підтвердження сказаного ОСОБА_1 до апеляційної скарги додано ряд доказів.
Так, з копії довідки військової частини НОМЕР_2 від 16 травня 2025 року за №671 слідує, що ОСОБА_1 перебуває на військовій службі за мобілізацією у військовій частині НОМЕР_2 з 29 листопада 2024 року по теперішній час.
Вказане підтверджується копією військового квитка серії НОМЕР_3 .
Відповідно до довідки про доходи №2152, виданої військовою частиною НОМЕР_2 15 січня 2025 року, загальна сума доходу ОСОБА_1 за період з 29 листопада 2024 року по 31 грудня 2025 року становить 609 195,68 грн.
До апеляційної скарги додано також платіжні квитанції про перерахування коштів та квитанції про оплату покупок.
У подальшому, ОСОБА_1 було подано клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи, про що він зазначав в апеляційній скарзі, а саме доказу на підтвердження відкриття на ім`я сина ОСОБА_3 платіжної картки «Юніор».
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
У ч. 3 ст. 367 ЦПК України зазначено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2021 року в справі №279/11692/15-ц зазначено, що «тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції. Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову у їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні».
Обмеження у можливості надання доказів до суду апеляційної інстанції переслідує не мету створення перешкод у поповненні доказової бази у справі, а, навпаки, має на меті забезпечення максимально повного подання доказів шляхом підвищення активності осіб, які беруть участь у справі, при її розгляді у суді першої інстанції та відповідальність за свої дії в процесі захисту права.
Проте зазначене слід відрізняти від випадків, коли в особи, яка надає нові докази до апеляційного суду, відсутня недобросовісність дій.
У ч. 2 ст. 13 ЦПК України зазначено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом
За змістом ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
Відповідач був об`єктивно обмежений можливості у поданні вказаних вище доказів, оскільки поштовий конверт із ухвалою про відкриття провадження у справі та копією позовної заяви повернувся на адресу суду із відміткою пошти: «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.23-24).
Колегія суддів враховує, що подаючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 прагне скористатися своїми правами, зокрема, реалізувати право на судовий захист у вигляді подання заперечень щодо позовних вимог.
Виходячи з наведеного, оскільки ОСОБА_1 проходить військову службу, тобто відсутній за місцем свого проживання, колегія суддів приходить до висновку про можливість прийняття нових доказів, які підтверджують заперечення відповідача щодо заявлених позовних вимог.
Загалом, апеляційна скарга ОСОБА_1 побудована на наданні дитині допомоги в добровільному порядку, у зв`язку з чим він вважає, що розмір аліментів має бути меншим ніж той, який визначений судом.
При цьому, ОСОБА_1 не вказує, яка сума щомісяця витрачається ним на утримання дитини.
П`ять квитанцій, які додані до апеляційної скарги, про перерахування коштів не підтверджують факт перерахування коштів на картку сина (чи його матері), оскільки не містять ні дати платежу, ні учасників операції (платника та одержувача).
Участь матері відповідача (бабусі дитини) певним чином в житті дитини (придбання продуктів харчування, одягу, тощо) не може підміняти собою участь батька в житті дитини, навіть не зважаючи на специфіку його діяльності.
Доказів того, що ОСОБА_1 проходить військову службу за межами військової частини, ним не надано.
Надані скаржником квитанції, де платником значиться ОСОБА_4 , можуть свідчити лише про участь бабусі чи батька у житті дитини.
Ця обставина ніяким чином не перешкоджає зверненню до суду того з батьків, з ким проживає дитина, із позовом про стягнення аліментів в примусовому порядку.
Обставин, які унеможливлюють сплату аліментів у визначеному судом розмірі,  ОСОБА_1  в апеляційній скарзі не наведено.
Та обставина, що у зв`язку із проходженням служби відповідач потребує додаткової амуніції та засобів захисту життя, коштів на обслуговування автомобіля та коштів на інші витрати, за обставин даної справи не є підставою для зменшення визначеного судом розміру аліментів, оскільки ОСОБА_1 не наводить розмір таких витрат і не співставляє їх із визначеним судом розміром аліментів.
ОСОБА_1 не зазначає, що після здійснення відрахувань із його доходу сума, яка залишатиметься, не буде покривати його потреби, втому числі і пов`язані з проходженням ним військової служби.
Доводи з приводу отримання ним грошового забезпечення у не стабільному розмірі не відповідають дійсності, оскільки спростовуються наданою ОСОБА_1 довідкою про доходи.
Підсумовуючи, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не є підставою для скасування рішення суду.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.Б. Сало 

Судді О.Ю. Береговий

О.С. Панасюк