Справа № 161/5074/25 	Головуючий у 1 інстанції: Мазур Д. Г. 	
Провадження № 22-ц/802/241/26  	  Доповідач: Шевчук Л. Я.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Шевчук Л. Я.,
суддів Данилюк В. А., Киці С. І.,
секретар с/з Прядун Ю. В.,
з участю:
позивача – ОСОБА_1 ,
представника позивача – ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 листопада 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним позовом, який обґрунтований тим, що 03 серпня 2024 року між ним та відповідачем ОСОБА_4 був укладений договір позики, за умовами якого він передав відповідачу в борг грошові кошти у розмірі 100 000,00 грн та матеріали 1300 кв. м мембрани ПВХ, які останній зобов`язався повернути 06 серпня 2024 року, про що власноручно написав розписку. 
Проте позичальник ОСОБА_5 своїх зобов`язань за договором позики не виконав та у встановлений договором строк грошові кошти і будівельні матеріали не повернув.
Покликаючись на зазначені обставини ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_3 у свою користь заборгованість за договором позики у розмірі 552 500,00 грн, а також понесені судові витрати.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 листопада 2025 року у цій справі у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із ухваленим судовим рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне з?ясування обставин справи, невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.
Відзив на апеляційну скаргу не подавався.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали, просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.
Відповідач ОСОБА_5 у судове засідання не з?явився, хоча у встановленому законом порядку був повідомлений про час та місце розгляду справи, а тому апеляційний суд розглянув справу у його відсутності.
Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи та вивчивши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу позивача слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення позову з таких підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не довів суду того, що між ним і відповідачем був укладений договір позики. При цьому суд вважав, що надана позивачем розписка не підтверджує факт укладення договору позики, не засвідчує отримання ОСОБА_4 позики.
Такі висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи і зроблені з порушенням вимог закону.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), відповідно до статті 610 ЦК України.
За положеннями статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.  Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.  Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.  У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).
Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Системний аналіз статей 1046, 1047 ЦК України дає підстави для висновку, що оскільки договір позики є реальним, то факт передання грошових коштів може підтверджуватися договором позики, укладеними в письмовій формі, якщо в його тексті сторонами не зазначений інший строк передання грошових коштів.
У постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 зазначено, що реальним вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц).
Згідно з частиною 1 статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. 
Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми (постанови Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц, від 10 травня 2022 року у справі № 153/943/19, від 14 вересня 2022 року у справі № 130/82/2015, від 28 лютого 2024 року у справі № 369/5625/16-ц).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 викладено правовий висновок про те, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право – обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17)
Якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (постанова Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20).
Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
За матеріалами справи судом встановлено, що 03 серпня 2024 року відповідач ОСОБА_5 написав розписку, в якій зазначив, що він зобов?язується віддати грошові кошти в сумі 100 000 (сто тисяч гривень) та матеріали 1300 кв. м мембрани ПВХ до 06 серпня 2024 року (а. с. 6).
Сам відповідач ОСОБА_5 не заперечив того, що він особисто написав цю розписку.
Оригінал розписки знаходився у позивача ОСОБА_1 , а відповідачем ОСОБА_4 не спростовано факт отримання ним грошових коштів та будівельних матеріалів за вказаною розпискою.
Крім того матеріали справи не містять доказів, що між сторонами виникли інші правовідносини, на підставі яких могла бути складена розписка від 03 серпня 2024 року.
Колегія суддів вважає, що виданою відповідачем розпискою від 03 серпня 2024 року передбачено зобов?язання ОСОБА_6 повернути грошові кошти і будівельні матеріали, оскільки у виданій розписці ОСОБА_5 зазначив, що він зобов?язується віддати кошти в сумі 100 000,00 грн та матеріали 1350 кв. м мембрани ПВХ до 06 серпня 2024 року.
З врахуванням того, що ОСОБА_1 виконав умови договору та передав ОСОБА_7 визначені у розписці грошові кошти та будівельні матеріали, а останній взяті на себе зобов?язання не виконав, отримані в борг грошові кошти та будівельні матеріали не повернув, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором позики.
У своїй позовній заяві ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_6 за договором позики грошові кошти у розмірі 522 500,00 грн.
Натомість у виданій відповідачем розписці зазначено, що останній зобов?язується повернути кошти в сумі 100 000,00 грн та матеріали 1300 кв. м мембрани ПВХ (а. с. 6).
Будь-яких доказів на підтвердження того, що вартість зазначених будівельних матеріалів складає 422 500,00 грн сторона позивача суду не надала, а тому позов ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором позики слід задовольнити частково і стягнути з відповідача в користь позивача за договором позики грошові кошти у розмірі 100 000,00 грн та матеріали 1300 кв. м мембрани ПВХ.
На підставі наведеного суд апеляційної інстанції доходить висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, а тому рішення місцевого суду слід скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд 
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 листопада 2025 року у цій справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 кошти за договором позики в розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень та матеріали 1 300 кв. м мембрани ПВХ.
Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 5 225 (п`ять тисяч двісті двадцять п`ять) гривень судового збору за подання позовної заяви та 8 287 (вісім тисяч двісті вісімдесят сім) гривень 50 копійок судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий 

Судді