ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

24 березня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 740/7103/23
Головуючий у першій інстанції - Шевченко І. М.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/7/26

Чернігівський апеляційний суд у складі: 
головуючого-судді: Скрипки А.А.
суддів: Онищенко О.І., Шарапової О.Л.
секретар: Мальцева І.В.

сторони:
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Технополіс-1"

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області у складі судді Шевченко І.М. від 29 жовтня 2024 року, місце ухвалення рішення - м. Ніжин, у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Технополіс-1" про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Технополіс-1" про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди (а.с.3-10, том 1), в якому, із врахуванням збільшених позовних вимог (а.с.122-123, том 1), позивач остаточно просила стягнути на свою клористь із відповідача: - середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04.02.2015 року по 13.10.2021 року у розмірі 326 241 грн. 34 коп.; - середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.07.2023 року по 24.07.2023 року в розмірі 1 488 грн. 90 коп.; - середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 19.07.2023 року по 30.04.2024 року, день розгляду справи в розмірі 85 462 грн. 86 коп.; - 413 193 грн. 10 коп. на відшкодування моральної шкоди, завданої вимушеним прогулом та затримкою розрахунку при звільненні. Вимоги заявленого позову ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що вона перебувала у трудових відносинах із відповідачем з 17.10.2014 року, працювала на посаді продавця-консультанта. Позивач вказувала, що починаючи з 04.02.2015 року, роботодавець безпідставно та незаконно не допускав її до роботи та внаслідок вимушеного прогулу її було незаконно звільнено. Позивач зазначала, що 04.02.2015 року відповідач незаконно звільнив її з роботи та поновив лише 13.10.2021 року, при цьому, не оплативши час вимушеного прогулу. За доводами позивача, у зв`язку із грубим порушенням роботодавцем трудового законодавства, ОСОБА_1 вимушена була звільнитися із займаної посади. Починаючи з 04.02.2015 року, роботодавець не надавав ОСОБА_1 наказу про звільнення, а також належно оформлену трудову книжку в день звільнення. Позивач стверджувала, що відповідачем 01.11.2018 року було видано наказ № Т01/01/11/008 про її звільнення за прогул без поважних причин (п.4 ст.40 КЗпП України). 

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 17.06.2020 року у справі №740/5689/18, було визнано незаконним наказ Товариства з обмеженою відповідальністю "Технополіс-1" №Т01/01/11/008 від 01.11.2018 року про звільнення позивача ОСОБА_1 , згідно п.4 ст.40 КЗпП України, та стягнуто з ТОВ ''Технополіс-1" на користь ОСОБА_1 50 000 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу (без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів). Постановою Чернігівського апеляційного суду від 06.04.2021 року вищевказане рішення суду першої інстанції було змінено, та відповідно, стягнуто з ТОВ "Технополіс-1" на користь ОСОБА_1 121 419 грн. 76 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу (без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів). За доводами позивача, судами у даній цивільній справі було встановлено, що в період з 04.02.2015 року по 01.11. 2018 року у позивача ОСОБА_1 виник вимушений прогул, за час якого з Товариства стягнуто на її користь середній заробіток у розмірі 121 419 грн. 76 коп., і у вказаній частині судове рішення відповідачем виконано. 
Позивач вказувала, що 28.04.2021 року відповідач видав наказ №Т01/28/04/002, який ОСОБА_1 отримала 13.10.2021 року, про скасування наказу №Т01/01/11/008 від 01.11.2018 року про звільнення її з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України та коригування табелю обліку використання робочого часу за час вимушеного прогулу і забезпечення відповідних виплат. Тобто, за доводами позивача, її фактично відповідач поновив на роботі лише 13.10.2021 року. 
За доводами позивача, суди правильно встановили факт її вимушеного прогулу за період з 04.02.2015 року по 01.11.2018 року, і постановою Чернігівського апеляційного суду від 06.04.2021 року було стягнуто на її користь середній заробіток у розмірі 121 419 грн. 76 коп. Позивач стверджує, що з дня вимушеного прогулу, а саме, 04.02.2015 року до дня фактичного поновлення її на роботі - 13.10.2021 року, розмір посадового окладу збільшувався, і тому, при обчисленні середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу заробітна плата підлягає коригуванню на коефіцієнт підвищення тарифних ставок і посадових окладів, що було передбачено п.10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08лютого 1995 року № 100 (виключено 12.12.2020 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України №1213 від 09.12.2020 року). 
Позивач стверджує, що враховуючи коефіцієнт коригування та розмір середнього заробітку, ТОВ "Технополіс-1" мало б виплатити ОСОБА_1 за період з 04.02.2015 року по 13.10.2021 року - 447 661 грн. 10 коп. Однак враховуючи, що постановою Чернігівського апеляційного суду від 06.04.2021 року з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 було стягнуто 121 419 грн. 76 коп., то середній заробіток за час вимушеного прогулу, з урахуванням коефіцієнта коригування становить - 326 241 грн. 34 коп. 
22.10.2021 року ТОВ "Технополіс-1" було видано наказ про надання ОСОБА_1 відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Після закінчення відпустки, 19.07.2023 року позивач вийшла на роботу за адресою підрозділу відповідача в м. Ніжині та подала заяву про звільнення, у зв`язку із порушенням роботодавцем трудового законодавства, але ні наказу, ні трудової книжки їй не було надано. Позивач зазначала, що лише 24.07.2023 року вона отримала лист із наказом про її звільнення та повідомлення про те, що свою трудову книжку вона може забрати у одному із підрозділів роботодавця. 25.07.2023 року ОСОБА_1 отримала трудову книжку, проте, роботодавець відмовився внести до неї запис, відповідно до законодавства, що днем звільнення є день вручення трудової книжки, виданої із затримкою, а також відмовився виплатити середній заробіток за період затримки видачі трудової книжки з 19.07.2023 року по 24.07.2023 року, що за розрахунками позивача, становить 1 488 грн. 90 коп. 
За доводами позивача, оскільки відповідач, як роботодавець не здійснив виплати всіх належних звільненому працівнику сум у строк, визначений статтею 116 КЗпП України, то згідно зі статтею 117 КЗпП України, відповідач має виплатити позивачу її середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, в розмірі 85 462 грн. 86 коп. 
Як вказує у позові ОСОБА_1 , внаслідок грубих порушень ТОВ "Технополіс-1" трудового законодавства, вона зазнала моральної шкоди, дії відповідача призвели до негативних змін в її житті, викликати душевні, психічні страждання, що виразились, як проблеми у сім`ї, у спілкуванні із друзями, призвели до втрати нормальних життєвих зв`язків. Заробітна плата позивача була невеликою, практично на рівні мінімальної, якої вистачало лише на нагальні потреби, тому ОСОБА_1 вважає, що своїми діями роботодавець позбавив її життєвого необхідного мінімуму, у зв`язку з чим, позивач просила стягнути із відповідача на свою користь 413 193 грн. 10 коп., на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 29.10.2024 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Технополіс-1" про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди. 

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 29.10.2024 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги заявленого нею позову. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 вказують, що рішення суду першої інстанції від 29.10.2024 року є незаконним та необґрунтованим, висновки суду не відповідають обставинам справи, а також нормам матеріального права, що призвело до неправильного вирішення даного спору по суті. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції не прийняв до уваги, що затримка розрахунку при звільненні працівника є правопорушенням, пepeбіг якого припиняється тільки тоді, коли роботодавець проведе з ним такий розрахунок, чого відповідачем на день подання позову до суду зроблено не було. За доводами апеляційної скарги, суд першої інстанції при розгляді даного позову по суті не врахував, що моральні страждання позивача не припинились у день звернення до суду, а продовжували тривати. Апелянт вважає безпідставним обмежувати період, у який відповідач завдає моральної шкоди позивачу, днем звернення до суду із позовною заявою про відновлення порушених прав, оскільки позивач i далі продовжує зазнавати негативного впливу з боку відповідача i страждати через його незаконні дії. Доводи апеляційної скарги звертають увагу, що відповідач стверджує, що 28.04.2021 року ним було винесено наказ №Т01/28/04/002 про скасування наказу про звільнення позивача від 01.11.2018 року, та було внесено відповідні зміни у кадрові документи, в тому числі, і до трудової книжки ОСОБА_1 . Доводи апеляційної скарги вказують, що це не відповідає дійсності, оскільки трудову книжку ОСОБА_1 отримала на руки 07.12.2018 pоку, і тому 28.04.2021 року її трудова книжка ніяк не могла бути у відповідача, і відповідно, жодних записів до неї ТОВ "Технополіс-1" зробити не могло. У відзиві ТОВ "Технополіс-1" стверджує, що 28.04.2021 року позивача було ознайомлено із наказом №T01/01/11/008 від 01.11.2018 pоку, що не відповідає дійсності, оскільки позивач отримала лист із зазначеним наказом ще 19.11.2018 року, коли вона i дізналась про своє незаконне звільнення. Апелянт вказує, що позивач просила суд першої інстанції звернути увагу що наданий відповідачем акт №1 від 28.04.2021 року, є недопустимим доказом, оскільки даний акт складено із зазначенням установи: ТОВ "ДІЄСА", і будь-які реквізити та печатка відповідача на цьому акті відсутні. За доводами апелянта, начальник відділу кадрів відповідача надає інформацію, що вона у телефонному режимі, по гучномовцю у присутності заступника начальника відділу кадрів i інспектора з кадрів, ознайомила із наказом про скасування звільнення від 01.11.2011 року продавця-консультанта ОСОБА_2 . Апелянт зазначає, що можливо, відділ кадрів ще не знав, про зміну прізвища позивача, але ж, при телефонній розмові, якщо вона була, начальник відділу кадрів мала б представитися і запитати, з ким вона розмовляє. Крім того, начальник відділу кадрів пише, що текст наказу зачитали 28.04.2021 року о 15 год. 30 хв., у телефонному режимі (НОМЕР_4) по гучномовцю ОСОБА_9, у присутності свідків, хоча даний номер не існує із 2015 року. Апелянт стверджує, що співробітникам відділу кадрів було відомо її номер телефону, хоча б тому, що у жовтні 2018 року, вони телефонували їй на номер, яким вона користувалася і користується, і у кожному документі справи, починаючи із позовної заяви від 03.12.2018 року, ОСОБА_1 вказувала абсолютно інший номер. За доводами апелянта, суд першої інстанції не прийняв до уваги того факту, що лист, яким відповідач нібито направив позивачу копію наказу №T01/28/04/002 від 28.04.2021 року про скасування наказу про звільнення, насправді було направлено не на адресу позивача. Оскільки, відповідно до наданого в суд доказу, відповідачем лист бyлo направлено на неповну адресу, без зазначення вулиці i номера будинку, із невірно зазначеним прізвищем i номером телефону отримувача, яким мала б бути позивач. Стосовно твердження відповідача, що 19.07.2023 pоку позивач прийшла на роботу, віддала заяву на звільнення i покинула робоче місце, то за доводами апеляційної скарги, це не відповідає дійсності, оскільки позивач була на роботі до обіду, потім бyлo оголошено повітряну тривогу, яка тривала довше, ніж робочий день позивача, і час, зазначений у акті, який нібито, було складено про відсутність позивача на poбoтi, припадає на час повітряної тривоги по Чернігівській області. Апелянт стверджує, що у позивача виник вимушений прогул з 02.11.2018 pоку по 27.04.2021 pоку, і відповідно, відповідач має виплатити позивачу середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Рішення суду про поновлення на роботі позивача фактично було виконано відповідачем 13.10.2021 pоку, тобто, відповідач допустив затримку виконання рішення суду, в частині поновлення позивача на роботі, через що з вини відповідача, у позивача виник вимушений прогул з 28.04.2021 року по 13.10.2021 року, і відповідно, відповідач має виплатити позивачу середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Постановою Чернігівського апеляційного суду від 06.04.2021 року, за час вимушеного прогулу з 04.02.2015 року по 01.11.2018 року, було стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток у сумі 121 419 грн. 76 коп. За даний період відбувалось підвищення розміру посадового окладу, і апелянт стверджує, що нею недоотримано частину належних їй виплат, на які вона має право, без обмеження будь-якими строками, оскільки будь-яка частина заробітної плати, гарантійних, компенсаційних виплат має бути виплачена, у незалежності від того, що вже виплачена її частина. За доводами апелянта, згідно розрахункового листка за липень 2023 року, ОСОБА_1 нараховано компенсацію відпустки 35 463 грн. 47 коп. за 161 день. Саме стільки днів відпустки їй належить за період з 04.02.2015 року по 13.10.2021 року, і саме цю дату позивач зазначає у позовній заяві, як дату фактичного поновлення на роботі. Сплативши компенсацію відпустки за період з 28.04.2021 року по 13.10.2021 року, ТОВ "Технополіс-1" фактично вказує, що затримка виконання рішення суду сталася з його вини, і у позивача у даний період виник вимушений прогул, в якому винен відповідач. Апелянт вказує, що аналогічно, сплативши компенсацію відпустки за період з 02.11.2018 року по 27.04.2021 року, відповідач фактично показує, що у позивача за цей період виник вимушений прогул, в якому винен відповідач. Доводи апеляційної скарги звертають увагу, що суд першої інстанції, не прийняв до уваги тієї обставини, що у заяві про звільнення від 19.07.2024 року позивач також просила видати їй трудову книжку, і дійшов невірного висновку, що позивач не вчиняла всі можливі дії для отримання трудової книжки, а відповідач не чинив їй при цьому перешкоди. Про дані обставини свідчить також заява позивача від 25.07.2024 року, в якій ОСОБА_1 знову просила видати їй трудову книжку. Відповідач дану заяву прийняв під підпис, що свідчить про те, що на той момент трудову книжку відповідач позивачу так i не видав, хоча i запевняв у своєму листі від 19.07.2024 року, який позивач отримала 24.07.2024 року, що позивач може її отримати. За даних обставин, апелянт вважає, що відповідач чинив їй перешкоди у отриманні трудової книжки, i у зв`язку із затримкою її видачі, у позивача виник вимушений прогул та були перешкоди для її працевлаштування. В доводах апеляційної скарги апелянт вказує, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку про відсутність доказів завданої моральної шкоди позивачу, оскільки загальновідомі факти, явища не потребують додаткового доказування. За доводами апелянта, відповідач безпідставно не виплатив грошові кошти позивачу за час вимушеного прогулу, який виник в результаті її незаконного звільнення, також за час вимушеного прогулу, який виник через затримку виконання рішення суду відповідачем, за час затримки розрахунку при звільненні, що зумовило зміни способу життя позивача, викликало душевні, психічні страждання, які виразилися проблемами у сім`ї, cпілкуванні із друзями, та призвели до втрати нормальних життєвих зв`язків позивача, їй доводилось докладати додаткових зусиль для opганізації свого життя. За доводами апелянта, суд першої інстанції дійшов неправильного висновоку, що позивач пропустила строки звернення до суду з вимогами про відшкодування моральної шкоди, вважаючи, що її було завдано діями відповідача щодо незаконного звільнення. Такими діями було недопущення позивача до роботи з 04.02.2015 року, через що у неї виник вимушений прогул з 04.02.2015 року по 01.11.2018 року, за який із відповідача було стягнуто 121 419 грн. 76 коп. середнього заробітку. Одночасно, позивач подала до суду заяву про стягнення з відповідача 200 000 грн., на відшкодування моральної шкоди за ці дії, але дану позовну вимогу було відкликано представником позивача. В даній же справі позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, який виник в результаті ii незаконного звільнення, за час вимушеного прогулу, який виник через затримку виконання рішення суду відповідачем. Право звернутися до суду з позовом на вказані вимоги не обмежується будь-яким строком, а у разi, якщо дії відповідача будуть визнані судом незаконними, то позивач одночасно матиме право i на відшкодування моральної шкоди, завданої такими діями відповідача. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні - це триваюче правопорушення, перебіг якого припиняється, коли роботодавець проведе такий розрахунок, що відповідачем не зроблено по сьогоднішній день, і у разі, якщо дії відповідача буде визнано судом незаконними, то позивач одночасно матиме право i на відшкодування моральної шкоди, завданої такими діями відповідача.

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 24.04.2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 29.10.2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Технополіс-1" про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди, в частині апеляційного оскарження ОСОБА_1 рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 29.10.2024 року про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Технополіс-1" про відшкодування моральної шкоди, визнано неподаною, і повернуто ОСОБА_1 . 

Відповідно до приписів ч.1 статті 367 ЦПК України, яка регламентує межі розгляду справи судом апеляційної інстанції, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи наведене вище, рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 29.10.2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Технополіс-1" про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди, в частині відмови судом першої інстанції у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Технополіс-1" про відшкодування моральної шкоди, апеляційним судом не переглядається. 

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ "Технополіс-1" просить залишити без задоволення подану апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у зв`язку із її безпідставністю, та залишити без змін обґрунтоване рішення суду першої інстанції від 29.10.2024 року. 

В судове засідання апеляційного суду сторони даної справи, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не з`явились, надавши апеляційному суду заяви про розгляд справи за їх відсутності. 

Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що згідно виписки із наказу Товариства з обмеженою відповідальністю ''Технополіс-1" №1005-к від 17.10.2014 року, ОСОБА_3 була прийнята на роботу продавцем непродовольчих товарів, робота основна (а.с.13, том 1). Вказані обставини підтверджуються також випискою із трудової книжки позивача щодо її прийняття 17.10.2014 року на посаду продавця непродовольчих товарів Товариства з обмеженою відповідальністю ''Технополіс-1", відповідно до наказу №1005-к від 17.10.2014 року (а.с.17, том 1).

Прізвище позивача після одруження було змінено на " ОСОБА_1 ", що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії НОМЕР_1 , дата видачі: 21.12.2018 року (а.с.19, том 1).

Відповідно до наказу № Т01/01/11/008 про припинення трудового договору від 01.11.2018 року, позивача ОСОБА_1 було звільнено з посади продавця-консультанта Департаменту з роздрібної торгівлі, Філія 2, за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, з яким позивача було ознайомлено 07.12.2018 року (а.с.23, том 1). 

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 17.06.2020 року у справі №740/5689/18 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю ''Технополіс-1" про визнання незаконним наказу про звільнення, зміну дати та підстав звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, позовні вимоги було задоволено частково. Судом було визнано незаконним наказ ТОВ ''Технополіс-1" № Т01/01/11/008 від 01.11.2018 року про звільнення ОСОБА_3 , згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України; стягнуто з ТОВ''Технополіс-1" на користь ОСОБА_1 50 000 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу (без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів); стягнуто з ТОВ ''Технополіс-1" на користь ОСОБА_1 12 009 грн. 60 коп. судових витрат. У задоволенні інших позовних вимог - відмовлено. 
Як вбачається із рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 17.06.2020 року у справі № 740/5689/18, частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив з тих обставин, що позивачем заявлені вимоги про стягнення 121 419 грн. 76 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 04.02.2015 року по 01.11.2018 року, але враховуючи встановлені обставини, спірність грошових коштів в сумі 622 грн. 16 коп., тривалість спірних правовідносин сторін з 04.02.2015 року, відсутність доказів щодо працевлаштування позивача після звільнення, суд визначив розмір відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу (без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів) у сумі 50 000 грн. Як вбачається із вказаного рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 17.06.2020 року, 19.06.2019 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій просила визнати незаконним наказ про звільнення від 01.11.2018 року, змінити дату та підставу звільнення, із зазначенням дати звільнення - 04.02.2015року, на підставі ч. 2 ст.38 КЗпП України, за згодою сторін, стягнути 121 419 грн. 76 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 04.02.2015року по 01.11.2018 року, та стягнути з відповідача 200 000 грн., на відшкодування моральної шкоди. Однак, як встановлено у вищевказаному рішенні суду у справі № 740/5689/18, заява позивача ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог від 19.06.2019 року подана після першого судового засідання у справі, яка розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження, та в ній змінено предмет позову та доповнено вимогу про стягнення моральної шкоди, що не відповідає вимогам статті 49 ЦПК України, у зв`язку з чим, розгляд справи здійснювався відповідно до позовних вимог, викладених у позовній заяві від 03.12.2018 року, а саме, про визнання незаконним наказу про звільнення та зміну підстав звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 06.04.2021 року вищевказане рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 17.06.2020 року (а.с.55-68, том 1), було змінено в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а саме, судом стягнуто з ТОВ ''Технополіс-1" на користь ОСОБА_1 121 419 грн. 76 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу (без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів). В іншій частині рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 17.06.2020 року - залишено без змін. Змінюючи рішення суду першої інстанції у вказаній частині, апеляційний суд виходив з тих обставин, що до даних спірних правовідносин застосовуються положення статті 235 КЗпП України, в частині стягнення з ТОВ ''Технополіс-1" на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за спірний хронологічний період, і тому суд першої інстанції за відсутності відповідних правових підстав зменшив суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 121 419 грн. 76 коп. до 50 000 грн. Судом апеляційної інстанції було встановлено, що згідно із наданим позивачем розрахунком, розмір суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 04.02.2015 року по 01.11.2018 року, становить 121 419 грн. 76 коп., враховуючи середньоденну заробітну плату 125 грн. 79 коп. При цьому, правильність вказаного розрахунку відповідачем у встановленому Законом порядку не спростована, клопотання про призначення відповідних судових експертиз не заявлялось.

Наказом відповідача ТОВ ''Технополіс-1" № Т01/28/04/002 від 28.04.2021 року, наказ № Т01/01/11/008 від 11.11.2018 року про звільнення з роботи ОСОБА_1 за прогул без поважних причин, згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України - скасовано; зобов`язано начальника відділу кадрів внести відповідні зміни у всі кадрові документи та внести відповідний запис про скасування наказу до трудової книги ОСОБА_1 , у разі її надання працівником, забезпечити складення скоригованого табелю обліку використання робочого часу за час вимушеного прогулу; зобов`язано начальника відділу розрахунку заробітної плати фінансового департаменту внести відповідні зміни в бухгалтерські та звітні документи, забезпечити відповідні виплати (а.с.24, том 1). 

Як вбачається із акту від 28.04.2021 року № 1, складеним начальником відділу кадрів Синицькою О.Д. , у присутності заступника начальника відділу кадрів Колісник М.С. , інспектора з кадрів Потилиці В.В. , продавець-консультант ОСОБА_3 ознайомлена у телефонному режимі із наказом про скасування звільнення від 01.11.2018 року, який зачитали їй 28.04.2021 року о 15 год. 30 хв., у телефонному режимі за номером телефону: НОМЕР_2 , у присутності свідків (а.с.153, том 1). 

На підставі виконавчого листа № 740/5689/18, виданого 06.04.2021 року Ніжинським міськрайонним судом Чернігівської області, 27.07.2021 року було відкрито виконавче провадження № 66282940 про стягнення з ТОВ ''Технополіс-1" на користь ОСОБА_1 121 419 грн. 76 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу (а.с.148-149, том 1). 

Виконавче провадження № 66282940 було закінчено, у зв`язку зі сплатою стягнутої суми в повному обсязі (а.с.151, том 1). 

Рекомендованими листами від 29.06.2021 року № 217, від 18.08.2021 року № 240, від 22.10.2021 року №273, які були направлені відповідачем ОСОБА_1 на адресу: АДРЕСА_1 , про що свідчать накладні АТ ''Укрпошта ", надані суду стороною відповідача, позивача ОСОБА_1 було повідомлено про скасування наказу про звільнення. При цьому, вказані вище рекомендовані поштові відправлення повернулися на адресу відповідача із відміткою: ''за закінченням терміну зберігання" (а. с. 154, 159, 162,164, том 1). 

Листом від 08.10.2021 року № 273, який було отримано позивачем 13.10.2021 року, ОСОБА_1 відповідачем було повторно повідомлено, що у зв`язку із набранням законної сили рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області, було скасовано наказ про її звільнення з роботи, і запропоновано до 22.10.2021 року з`явитися за адресою підрозділу, в якому вона працювала, або до відділу кадрів ТОВ ''Технополіс-1", для вирішення питання щодо подальшої роботи у Товаристві або звільнення (а. с. 25, 26, том 1). 

Позивачу ОСОБА_1 наказом № Т0100000019 від 22.10.2021 року було надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, період відпустки: з 22.10.2021 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 21, том 1). 

Відповідно до листа начальника відділу кадрів ТОВ ''Технополіс-1" від 03.02.2022 року №10, у зв`язку із поверненням попереднього листа через закінчення терміну зберігання, повторно на заяву ОСОБА_1 від 01.11.2021 року Товариство повідомило, що на підставі наданих документів: копії свідоцтва про шлюб, копії паспорта, в облікових документах та у трудовій книжці прізвище з '' ОСОБА_1 " було змінено на '' ОСОБА_1 ". Також у трудову книжку внесено запис щодо скасування наказу про звільнення № Т01/01/1108 від 01.11.2018 року, на підставі постанови Чернігівського апеляційного суду від 06.04.2021 року у справі №740/5689/18. На підставі копії свідоцтва про народження дитини, ОСОБА_1 надано з 22.10.2021 року відпустку по догляду за дитиною віком до трьох років, згідно із заявою ОСОБА_1 , щодо умов роботи, на яких ОСОБА_1 було поновлено, їх було вказано в листі від 18.08.2021 року, який повернувся до ТОВ ''Технополіс-1", у зв`язку із закінченням терміну зберігання, тому повторно надано інформацію щодо умов роботи: адміністративний графік роботи, 40 год. на тиждень, з понеділка по п`ятницю по 8 год. на день, із перервою на відпочинок 1 год., із посадовим окладом, згідно з штатного розпису, що на 01.11.2018 року становить - 3 800 грн., з 01.12.2018 року - 3 880 грн., з 01.01.2019 року - 4 200 грн., з 01.07.2019 року - 4 265 грн., з 01.01.2020 року - 4 723 грн., з 01.09.2020 року - 5 000 грн., з 01.01.2021 року - 6 000 грн. Крім того, у вказаному листі Товариство просило ОСОБА_1 підтвердити той факт, що за цей час вона не була працевлаштована на іншому підприємстві, установі, організації (а.с.30, том 1). 

Листами заступника начальника відділу кадрів ТОВ ''Технополіс-1" від 29.06.2023 року, від 06.07.2023 року, від 13.07.2023 року ОСОБА_1 було повідомлено про те, що 18.07.2023 року закінчується надана їй відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, та було запропоновано повідомити про можливість приступити до роботи у Товаристві з 19.07.2023 року або надати документи, які б підтверджували поважність причин подальшої відсутності (а.с.31, 32, 34, том 1). 

19.07.2023 року ОСОБА_1 подала заяву, в якій просила звільнити її із займаної посади, у зв`язку із неодноразовим та грубим порушенням роботодавцем трудового законодавства, на підставі ч.3 ст.39 КЗпП України, та у визначений законом строк провести з нею повний та остаточний розрахунок. Також ОСОБА_1 просила здійснити їй виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, з моменту її незаконного звільнення по день рішення суду, яким її було поновлено на роботі. Дану заяву було отримано керуючим магазином 19.07.2023 року, про що свідчить відповідна відмітка на листі. У своїй заяві ОСОБА_1 вказує свою адресу проживання: АДРЕСА_1 (а.с.35, том 1). 

Згідно акту ТОВ ''Технополіс-1" від 19.07.2023 року № 1, ОСОБА_1 , продавець-консультант 19.07.2023 року, була відсутня на роботі протягом всього робочого дня. Для з`ясування причин відсутності на роботі працівника ОСОБА_1 , декілька разів телефонували їй на мобільний номер телефону ІНФОРМАЦІЯ_1 о 08-30 год. 19.07.2023 року ОСОБА_1 прийшла на роботу із заявою про звільнення та вимагала звільнити її день у день, тобто, 19.07.2023 року, працювати далі не планує, віддавши заяву про звільнення, покинула робоче місце (а. с. 187, том 1). 

Наказом ТОВ ''Технополіс-1" №Т01/19/07/001 від 19.07.2023 року ОСОБА_1 було звільнено з посади продавця-консультанта Департаменту з роздрібної торгівлі, Філія 1, на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з порушенням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, з яким ОСОБА_1 ознайомлена під розпис 25.07.2023 року (а.с. 38, том 1). 

Як зазначено у листі ТОВ ''Технополіс-1" від 19.07.2023 року, який був отриманий позивачем 24.07.2023 року, ОСОБА_1 було повідомлено про необхідність одержання трудової книжки, яку можна було забрати за адресою підрозділу, в якому вона працювала, або у відділі кадрів ТОВ ''Технополіс-1". На день звільнення оклад на посаді продавця-консультанта, згідно із штатним розписом, становив 6 700 грн., і тому із цієї суми проводилися розрахункові виплати при звільненні, про що свідчать розрахункові листки у додатках. Щодо вимоги про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, згідно рішення суду у справі № 740/5689/18, то її було виконано в повному обсязі; інших рішень суду, що зобов`язують оплатити середній заробіток, немає (а.с.36-37, том 1). 
Згідно матеріалів справи, із ОСОБА_1 після звільнення було проведено розрахунок та виплачено 44 728 грн. 72 коп., що узгоджується із розрахунковим листом за липень 2023 року та підтверджується випискою із картки, відкритої на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 39, 43, 197-199, том1). 

Як вбачається із розписки позивача від 25.07.2023 року, ОСОБА_1 свою трудову книжку серії НОМЕР_3 , отримала 25.07.2023 року, претензій до ТОВ ''Технополіс-1" не має (а.с.201, том 1). 

Згідно рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 29.10.2024 року, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції, із врахуванням норм права, які регламентують спірні правовідносини, вказав, що позивач не позбавлений права після ухвалення судових рішень про стягнення на його користь середнього заробітку, у зв`язку із затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі, в подальшому звернутися до суду з позовом про стягнення різниці між середнім заробітком за час вимушеного прогулу з урахуванням коефіцієнта підвищення посадового окладу і стягнутою судами сумою середнього заробітку без урахування такого коефіцієнта, якщо при обчисленні середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в період затримки виконання рішення суду заробітна плата працівника не була відкоригована на відповідний коефіцієнт і такі вимоги не розглядалися в інших справах. Зазначені висновки вказані в постанові Верховного Суду від 31.05.2023 року у справі № 266/4546/19. При цьому, суд першої інстанції зазначив, що як у первісній позовній заяві, так і у заяві про збільшення розміру позовних вимог, позивач ОСОБА_1 не заявляла позовних вимог про стягнення різниці між середнім заробітком за час вимушеного прогулу, з урахуванням коефіцієнта підвищення посадового окладу і стягнутою судами сумою середнього заробітку, без урахування такого коефіцієнта. Крім цього, у справі не встановлено обставин затримки виконання рішення суду відповідачем. Розглядаючи спір у межах заявлених позовних вимог, згідно зі статтею 13 ЦПК України, зокрема, про стягнення з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 04.02.2015 року по 13.10.2021 року у розмірі 326 241 грн. 34 коп., суд першої інстанції вважав дані позовні вимоги необґрунтованими, а також послався на відсутність правових підстав для їх задоволення. 

Дослідивши докази у справі, суд першої інстанції вважав, що відсутні підстави для висновків відносно того, що у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки, мав місце вимушений прогул позивача ОСОБА_1 та були перешкоди для її працевлаштування, та що на роботодавця необхідно покласти матеріальну відповідальність у виді стягнення середнього заробітку за вимушений прогул. Так, реалізація передбаченого статтею 47 КЗпП України права працівника отримати трудову книжку та копію наказу про звільнення кореспондується не лише із обов`язком роботодавця видати вказані документи, а і із добросовісною поведінкою самого працівника, який за наявності відповідної пропозиції роботодавця та фактичної можливості отримати ці документи, не ухиляється від їх отримання. Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 03.11.2021 року у справі № 387/326/20, провадження № 61-2166св21. У справі встановлено, та не заперечується сторонами, що наказом ТОВ ''Технополіс-1'' № Т01/19/07/001 від 19.07.2023 року ОСОБА_1 було звільнено з посади продавця-консультанта Департаменту з роздрібної торгівлі, Філія 1, на підставі п.3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з порушенням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, з яким ОСОБА_1 була ознайомлена 25.07.2023 року. У день звільнення позивач була відсутня на роботі, віддавши заяву про звільнення, покинула робоче місце, про що свідчить відповідний акт. Через відсутність позивача ОСОБА_1 на роботі, начальник відділу кадрів ТОВ ''Технополіс-1'' направив на її адресу, яка містилась у матеріалах особової справи, листа від 19.07.2023, який був отриманий позивачем 24.07.2023 року, про необхідність одержання трудової книжки, що у свою чергу відповідає Інструкції ''Про порядок ведення трудових книжок працівників'', затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58. Суд першої інстанції дійшов висновку, що наведені вище обставини спростовують твердження позивача про те, що відповідачем були порушені вимоги чинного законодавства та затримано видачу трудової книжки. Доводи позивача не свідчать про недобросовісну поведінку, пов`язану із навмисним створенням для працівника та (або) роботодавця ситуації правової невизначеності за межами права, із порушенням принципів справедливості, добросовісності та розумності. Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність умисних винних дій (бездіяльності) роботодавця у затримці видачі трудової книжки позивача ОСОБА_1 , у розумінні положень ч. 5 статті 235 КЗпП України. Разом з цим, суд першої інстанції вважав за необхідне зазначити, що у трудових правовідносинах, як працівник, так і роботодавець мають діяти добросовісно, не допускаючи дій, що вчиняються із наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Принцип добросовісності у трудовому праві характеризується прагненням суб`єктів належним чином, сумлінно здійснювати трудові права і виконувати обов`язки, передбачені трудовим законодавством та трудовим договором. Реалізуючи права і виконуючи обов`язки, суб`єкти трудових правовідносин зобов`язані утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди працівнику, роботодавцю, довкіллю або державі. Не допускаються дії працівника чи роботодавця, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Під зловживанням трудовим правом для сторін трудових відносин варто розуміти особливу недобросовісну поведінку, пов`язану з навмисним створенням для працівника та (або) роботодавця ситуації правової невизначеності за межами права, з порушенням принципів справедливості, добросовісності та розумності. Подавши 19.07.2023 року відповідачу заяву про звільнення із займаної посади, позивач ОСОБА_1 не вчиняла жодних дій щодо з`ясування результату розгляду поданої нею заяви, не проявляла ініціативи щодо отримання трудової книжки та не намагалася самостійно отримати трудову книжку. З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції вважав, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами винних дій відповідача у затримці видачі трудової книжки, як і не доведено, що вона вчиняла всі можливі дії для її отримання, а відповідач при цьому чинив їй перешкоди. Відсутні докази того, що у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки, мав місце вимушений прогул позивача та були перешкоди для її працевлаштування.

Відмовляючи у задоволенні вимог позову ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на її користь 413 193 грн. 10 коп. моральної шкоди, суд першої інстанції вказав, що право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч. 3 статті 12, статті 81 ЦПК України. Однак, як встановлено, відповідачем не порушено прав позивача при звільненні на підставі п. 3 статті 38 КЗпП України, згідно із поданою нею заявою від 19.07.2023 року, видачі трудової книжки та проведенні повного розрахунку. Судом першої інстанції зазначено, що щодо доводів позивача про завдання їй моральної шкоди вимушеним прогулом та затримкою розрахунку при звільненні внаслідок дій відповідача, що призвели до негативних змін в її житті, викликати душевні страждання, то ці доводи не підтверджені жодними доказами у справі, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 , заявляючи позову вимогу про відшкодування моральної шкоди в сумі 413 193 грн. 10 коп., не довела жодними належними та допустимими доказами визначеної нею суми на відшкодування моральної шкоди, як і причинно-наслідкового зв`язку між порушенням та моральною шкодою, у зв`язку з чим, суд першої інстанції вважав відсутніми підстави для відшкодування відповідачем моральної шкоди, і тому дійшов висновку про відмову в задоволенні цих позовних вимог. Разом з цим, суд першої інстанції вказав, що зі змісту рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 17.06.2020 року у справі № 740/5689/18 вбачається, що 19.06.2019 року ОСОБА_1 подавала до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій просила визнати незаконним наказ про звільнення від 01.11.2018 року, змінити дату та підставу звільнення, із зазначенням дати звільнення - 04.02.2015 року, на підставі ч.2 статті 38 КЗпП України, за згодою сторін, стягнути 121 419 грн. 76 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 04.02.2015 року по 01.11.2018 року, а також стягнути з відповідача 200 000 грн., на відшкодування моральної шкоди. Однак, як зазначено у вищевказаному рішенні суду, заява позивача про збільшення позовних вимог від 19.06.2019 року подана після першого судового засідання у справі, яка розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження, та в ній змінено предмет позову і доповнено вимогу про стягнення моральної шкоди, що не відповідає вимогам статті 49 ЦПК України, у зв`язку з чим, розгляд справи здійснювався відповідно до позовних вимог, викладених у позовній заяві від 03.12.2018 року, а саме, про визнання незаконним наказу про звільнення та зміну підстав звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У цій частині зазначене рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 17.06.2020 року, залишено без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 06.04.2021 року. До суду з цим позовом, у тому числі, з вимогами про відшкодування моральної шкоди, позивач звернулася у жовтні 2023 року, посилаючись, зокрема, на те, що її заробітна плата була невеликою, практично на рівні мінімальної, якої вистачало лише на нагальні потреби, і тому своїми діями роботодавець позбавив її життєвого необхідного мінімуму. У зв`язку з цим, суд першої інстанції зазначив, що із врахуванням положень статті 233 КЗпП України, строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права. Однак, позивач не зазначила жодних поважних причин пропуску строку звернення до суду з вимогами про відшкодування моральної шкоди, фактично завданої діями відповідача щодо незаконного звільнення, і тому в задоволенні позову в цій частині позовних вимог, необхідно відмовити.

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 24.04.2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 29.10.2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Технополіс-1" про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди, в частині апеляційного оскарження ОСОБА_1 рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 29.10.2024 року про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Технополіс-1" про відшкодування моральної шкоди, визнано неподаною, і повернуто ОСОБА_1 . 

Відповідно до приписів ч.1 статті 367 ЦПК України, яка регламентує межі розгляду справи судом апеляційної інстанції, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 

Враховуючи наведене вище, рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 29.10.2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Технополіс-1" про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди, в частині відмови судом першої інстанції у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Технополіс-1" про відшкодування моральної шкоди, апеляційним судом не переглядається. 

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції не прийняв до уваги, що затримка розрахунку при звільненні працівника є правопорушенням, пepeбіг якого припиняється тільки тоді, коли роботодавець проведе з ним такий розрахунок, чого відповідачем на день подання позову до суду зроблено не було. За доводами апеляційної скарги, суд першої інстанції при розгляді даного позову по суті не врахував, що моральні страждання позивача не припинились у день звернення до суду, а продовжували тривати. Апелянт вважає безпідставним обмежувати період, у який відповідач завдає моральної шкоди позивачу, днем звернення до суду із позовною заявою про відновлення порушених прав, оскільки позивач i далі продовжує зазнавати негативного впливу з боку відповідача i страждати через його незаконні дії. Доводи апеляційної скарги звертають увагу, що відповідач стверджує, що 28.04.2021 року ним було винесено наказ №Т01/28/04/002 про скасування наказу про звільнення позивача від 01.11.2018 року, та було внесено відповідні зміни у кадрові документи, в тому числі, і до трудової книжки ОСОБА_1 . Доводи апеляційної скарги вказують, що це не відповідає дійсності, оскільки трудову книжку ОСОБА_1 отримала на руки 07.12.2018 pоку, і тому 28.04.2021 року її трудова книжка ніяк не могла бути у відповідача, і відповідно, жодних записів до неї ТОВ "Технополіс-1" зробити не могло. У відзиві ТОВ "Технополіс-1" стверджує, що 28.04.2021 року позивача було ознайомлено із наказом №T01/01/11/008 від 01.11.2018 pоку, що не відповідає дійсності, оскільки позивач отримала лист із зазначеним наказом ще 19.11.2018 року, коли вона i дізналась про своє незаконне звільнення. Апелянт вказує, що позивач просила суд першої інстанції звернути увагу що наданий відповідачем акт №1 від 28.04.2021 року, є недопустимим доказом, оскільки даний акт складено із зазначенням установи: ТОВ "ДІЄСА", і будь-які реквізити та печатка відповідача на цьому акті відсутні. За доводами апелянта, начальник відділу кадрів відповідача надає інформацію, що вона у телефонному режимі, по гучномовцю у присутності заступника начальника відділу кадрів i інспектора з кадрів, ознайомила із наказом про скасування звільнення від 01.11.2011 року продавця-консультанта ОСОБА_2 . Апелянт зазначає, що можливо, відділ кадрів ще не знав, про зміну прізвища позивача, але ж, при телефонній розмові, якщо вона була, начальник відділу кадрів мала б представитися і запитати, з ким вона розмовляє. Крім того, начальник відділу кадрів пише, що текст наказу зачитали 28.04.2021 року о 15 год. 30 хв., у телефонному режимі (НОМЕР_4) по гучномовцю ОСОБА_9, у присутності свідків, хоча даний номер не існує із 2015 року. Апелянт стверджує, що співробітникам відділу кадрів було відомо її номер телефону, хоча б тому, що у жовтні 2018 року, вони телефонували їй на номер, яким вона користувалася і користується, і у кожному документі справи, починаючи із позовної заяви від 03.12.2018 року, ОСОБА_1 вказувала абсолютно інший номер. За доводами апелянта, суд першої інстанції не прийняв до уваги того факту, що лист, яким відповідач нібито направив позивачу копію наказу №T01/28/04/002 від 28.04.2021 року про скасування наказу про звільнення, насправді було направлено не на адресу позивача. Оскільки, відповідно до наданого в суд доказу, відповідачем лист бyлo направлено на неповну адресу, без зазначення вулиці i номера будинку, із невірно зазначеним прізвищем i номером телефону отримувача, яким мала б бути позивач. Стосовно твердження відповідача, що 19.07.2023 pоку позивач прийшла на роботу, віддала заяву на звільнення i покинула робоче місце, то за доводами апеляційної скарги, це не відповідає дійсності, оскільки позивач була на роботі до обіду, потім бyлo оголошено повітряну тривогу, яка тривала довше, ніж робочий день позивача, і час, зазначений у акті, який нібито, було складено про відсутність позивача на poбoтi, припадає на час повітряної тривоги по Чернігівській області. Апелянт стверджує, що у позивача виник вимушений прогул з 02.11.2018 pоку по 27.04.2021 pоку, і відповідно, відповідач має виплатити позивачу середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Рішення суду про поновлення на роботі позивача фактично було виконано відповідачем 13.10.2021 pоку, тобто, відповідач допустив затримку виконання рішення суду, в частині поновлення позивача на роботі, через що з вини відповідача, у позивача виник вимушений прогул з 28.04.2021 року по 13.10.2021 року, і відповідно, відповідач має виплатити позивачу середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Постановою Чернігівського апеляційного суду від 06.04.2021 року, за час вимушеного прогулу з 04.02.2015 року по 01.11.2018 року, було стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток у сумі 121 419 грн. 76 коп. За даний період відбувалось підвищення розміру посадового окладу, і апелянт стверджує, що нею недоотримано частину належних їй виплат, на які вона має право, без обмеження будь-якими строками, оскільки будь-яка частина заробітної плати, гарантійних, компенсаційних виплат має бути виплачена, у незалежності від того, що вже виплачена її частина. За доводами апелянта, згідно розрахункового листка за липень 2023 року, ОСОБА_1 нараховано компенсацію відпустки 35 463 грн. 47 коп. за 161 день. Саме стільки днів відпустки їй належить за період з 04.02.2015 року по 13.10.2021 року, і саме цю дату позивач зазначає у позовній заяві, як дату фактичного поновлення на роботі. Сплативши компенсацію відпустки за період з 28.04.2021 року по 13.10.2021 року, ТОВ "Технополіс-1" фактично вказує, що затримка виконання рішення суду сталася з його вини, і у позивача у даний період виник вимушений прогул, в якому винен відповідач. Апелянт вказує, що аналогічно, сплативши компенсацію відпустки за період з 02.11.2018 року по 27.04.2021 року, відповідач фактично показує, що у позивача за цей період виник вимушений прогул, в якому винен відповідач. Доводи апеляційної скарги звертають увагу, що суд першої інстанції, не прийняв до уваги тієї обставини, що у заяві про звільнення від 19.07.2024 року позивач також просила видати їй трудову книжку, і дійшов невірного висновку, що позивач не вчиняла всі можливі дії для отримання трудової книжки, а відповідач не чинив їй при цьому перешкоди. Про дані обставини свідчить також заява позивача від 25.07.2024 року, в якій ОСОБА_1 знову просила видати їй трудову книжку. Відповідач дану заяву прийняв під підпис, що свідчить про те, що на той момент трудову книжку відповідач позивачу так i не видав, хоча i запевняв у своєму листі від 19.07.2024 року, який позивач отримала 24.07.2024 року, що позивач може її отримати. За даних обставин, апелянт вважає, що відповідач чинив їй перешкоди у отриманні трудової книжки, i у зв`язку із затримкою її видачі, у позивача виник вимушений прогул та були перешкоди для її працевлаштування. 

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне. 

Статтею 21 КЗпП України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що трудовий договір є угодою між працівником та власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно матеріалів справи, відповідно до наказу № Т01/01/11/008 про припинення трудового договору від 01.11.2018 року, позивача ОСОБА_1 було звільнено з посади продавця-консультанта Департаменту з роздрібної торгівлі, Філія 2, за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, з яким позивача було ознайомлено 07.12.2018 року (а.с.23, том 1). 

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 17.06.2020 року у справі №740/5689/18 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю ''Технополіс-1" про визнання незаконним наказу про звільнення, зміну дати та підстав звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, позовні вимоги було задоволено частково. Судом було визнано незаконним наказ ТОВ ''Технополіс-1" № Т01/01/11/008 від 01.11.2018 року про звільнення ОСОБА_3 , згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України; стягнуто з ТОВ''Технополіс-1" на користь ОСОБА_1 50 000 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу (без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів); стягнуто з ТОВ ''Технополіс-1" на користь ОСОБА_1 12 009 грн. 60 коп. судових витрат. У задоволенні інших позовних вимог - відмовлено. 
Як вбачається із рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 17.06.2020 року у справі № 740/5689/18, частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив з тих обставин, що позивачем заявлені вимоги про стягнення 121 419 грн. 76 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 04.02.2015 року по 01.11.2018 року, але враховуючи встановлені обставини, спірність грошових коштів в сумі 622 грн. 16 коп., тривалість спірних правовідносин сторін з 04.02.2015 року, відсутність доказів щодо працевлаштування позивача після звільнення, суд визначив розмір відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу (без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів) у сумі 50 000 грн. Як вбачається із вказаного рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 17.06.2020 року, 19.06.2019 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій просила визнати незаконним наказ про звільнення від 01.11.2018 року, змінити дату та підставу звільнення, із зазначенням дати звільнення - 04.02.2015року, на підставі ч. 2 ст.38 КЗпП України, за згодою сторін, стягнути 121 419 грн. 76 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 04.02.2015року по 01.11.2018 року, та стягнути з відповідача 200 000 грн., на відшкодування моральної шкоди. Однак, як встановлено у вищевказаному рішенні суду у справі № 740/5689/18, заява позивача ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог від 19.06.2019 року подана після першого судового засідання у справі, яка розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження, та в ній змінено предмет позову та доповнено вимогу про стягнення моральної шкоди, що не відповідає вимогам статті 49 ЦПК України, у зв`язку з чим, розгляд справи здійснювався відповідно до позовних вимог, викладених у позовній заяві від 03.12.2018 року, а саме, про визнання незаконним наказу про звільнення та зміну підстав звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 06.04.2021 року вищевказане рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 17.06.2020 року (а.с.55-68, том 1), було змінено в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а саме, судом стягнуто з ТОВ ''Технополіс-1" на користь ОСОБА_1 121 419 грн. 76 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу (без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів). В іншій частині рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 17.06.2020 року - залишено без змін. Змінюючи рішення суду першої інстанції у вказаній частині, апеляційний суд виходив з тих обставин, що до даних спірних правовідносин застосовуються положення статті 235 КЗпП України, в частині стягнення з ТОВ ''Технополіс-1" на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за спірний хронологічний період, і тому суд першої інстанції за відсутності відповідних правових підстав зменшив суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 121 419 грн. 76 коп. до 50 000 грн. Судом апеляційної інстанції було встановлено, що згідно із наданим позивачем розрахунком, розмір суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 04.02.2015 року по 01.11.2018 року, становить 121 419 грн. 76 коп., враховуючи середньоденну заробітну плату 125 грн. 79 коп. При цьому, правильність вказаного розрахунку відповідачем у встановленому Законом порядку не спростована, клопотання про призначення відповідних судових експертиз не заявлялось.

Як вбачається із матеріалів справи, на підставі виконавчого листа № 740/5689/18, виданого 06.04.2021 року Ніжинським міськрайонним судом Чернігівської області, 27.07.2021 року було відкрито виконавче провадження № 66282940 про стягнення з ТОВ ''Технополіс-1" на користь ОСОБА_1 121 419 грн. 76 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу (а.с.148-149, том 1). 

Виконавче провадження № 66282940 було закінчено, у зв`язку зі сплатою стягнутої суми в повному обсязі (а.с.151, том 1). 
Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 ''Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати'' затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100).

Пунктом 2 вказаного вище Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Відповідно до п.5 Порядку №100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно із абз.2 п.8 Порядку №100, при обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

Пунктом 10 Порядку № 100 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), встановлено, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей. Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу IV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток. За цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів). У разі зміни тарифної ставки (посадового окладу) працівникові у зв`язку з присвоєнням вищого розряду, переведенням на іншу вищеоплачувану роботу (посаду) тощо таке коригування середньої заробітної плати не провадиться. Працівникам бюджетних установ і організацій, яким відповідно до законів України щомісячно перераховуються посадові оклади (ставки) до рівня не нижчого середньої (подвійної) заробітної плати в промисловості (народному господарстві), розрахунки виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати, можуть провадитися, якщо не передбачено у колективному договорі, виходячи з посадового окладу (ставки) того місяця, в якому відбулася подія, пов`язана з відповідними виплатами, з урахуванням постійних доплат і надбавок.

Позивач не позбавлений права після ухвалення судових рішень про стягнення на його користь середнього заробітку у зв`язку із затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі в подальшому звернутися до суду з позовом про стягнення різниці між середнім заробітком за час вимушеного прогулу з урахуванням коефіцієнта підвищення посадового окладу і стягнутою судами сумою середнього заробітку без урахування такого коефіцієнта, якщо при обчисленні середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в період затримки виконання рішення суду заробітна плата працівника не була відкоригована на відповідний коефіцієнт і такі вимоги не розглядалися в інших справах.

Зазначені висновки вказані в постанові Верховного Суду від 31.05.2023 року у справі № 266/4546/19.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції, який узгоджується із матеріалами справи, відносно того, що як у первісній позовній заяві, так і у заяві про збільшення розміру позовних вимог, позивач ОСОБА_1 не заявляла позовних вимог про стягнення різниці між середнім заробітком за час вимушеного прогулу, з урахуванням коефіцієнта підвищення посадового окладу і стягнутою судами сумою середнього заробітку без урахування такого коефіцієнта. 
В ході судового розгляду даної справи, не встановлено обставин затримки виконання рішення суду відповідачем.
Розглядаючи спір у межах заявлених позовних вимог, згідно із приписами статті 13 ЦПК України, зокрема, про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 04.02.2015 року по 13.10.2021 року у розмірі 326 241 грн. 34 коп., суд першої інстанції обґрунтовано вважав дані позовні вимоги безпідставними, а також зазначив у оскаржуваному рішенні від 29.10.2024 року про відсутність правових підстав для їх задоволення. 

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 29.10.2024 року щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення на її користь із відповідача: - середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 19.07.2023 року по 24.07.2023 року в розмірі 1 488 грн. 90 коп.; - середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 19.07.2023 року по 30.04.2024 року, день розгляду справи в розмірі 85 462 грн. 86 коп.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Крім того, відповідно до приписів ч.5 статті 235 КЗПП України, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Оплата вимушеного прогулу у встановлених вказаними статтями КЗпП України випадках, є мірою матеріальної відповідальності роботодавця за порушення права працівника на працю. Підставою матеріальної відповідальності роботодавця є трудове майнове правопорушення, тобто, винне протиправне порушення роботодавцем своїх трудових обов`язків, внаслідок чого заподіюється майнова шкода працівникові.

Отже, положеннями статей: 117, 235 КЗпП України передбачена відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час одного й того ж прогулу працівника задля компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.

Однак, за порушення трудових прав працівника при одному звільненні неможливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП України, так і за статтею 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде неспівмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2912цс16.

Враховуючи наведене вище, приймаючи до уваги принцип диспозитивності, за яким суд не вправі виходити за межі позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні вказаних вище позовних вимогах ОСОБА_1 . 

Враховуючи норми права, які регламентують спірні правовідносини та приймаючи до уваги документально підтверджені фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав вважати, що у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки мав місце вимушений прогул позивача ОСОБА_1 та були перешкоди для її працевлаштування, а також, що на роботодавця необхідно покласти матеріальну відповідальність у виді стягнення середнього заробітку за вимушений прогул.

Реалізація передбаченого статтею 47 КЗпП України права працівника отримати трудову книжку та копію наказу про звільнення кореспондується не лише з обов`язком роботодавця видати вказані документи, а також із добросовісною поведінкою самого працівника, який за наявності відповідної пропозиції роботодавця та фактичної можливості отримати ці документи, не ухиляється від їх отримання.

Вказане вище узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 03 листопада 2021 року у справі № 387/326/20, провадження № 61-2166св21. 

В ході судового розгляду даної справи встановлено, і вказані обставини є документально підтвердженими, що наказом ТОВ ''Технополіс-1'' № Т01/19/07/001 від 19.07.2023 року ОСОБА_1 було звільнено з посади продавця-консультанта Департаменту з роздрібної торгівлі, Філія 1, на підставі п. 3 статті 38 КЗпП України, у зв`язку з порушенням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, з яким ОСОБА_1 була ознайомлена 25.07.2023 року. У день звільнення позивач ОСОБА_1 була відсутня на роботі, оскільки надавши заяву про звільнення, покинула робоче місце, про що свідчить відповідний акт відповідача. 

Через відсутність позивача ОСОБА_1 на роботі, відповідачем ТОВ ''Технополіс-1'' було направлено на адресу позивача, яка містилась у матеріалах її особової справи, листа від 19.07.2023 року, який був отриманий позивачем 24.07.2023 року. Як зазначено у листі ТОВ ''Технополіс-1" від 19.07.2023 року, який був отриманий позивачем 24.07.2023 року, ОСОБА_1 було повідомлено про необхідність одержання трудової книжки, яку можна було забрати за адресою підрозділу, в якому вона працювала, або у відділі кадрів ТОВ ''Технополіс-1". На день звільнення оклад на посаді продавця-консультанта, згідно із штатним розписом, становив 6 700 грн., і тому із цієї суми проводилися розрахункові виплати при звільненні, про що свідчать розрахункові листки у додатках. Щодо вимоги про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, згідно рішення суду у справі № 740/5689/18, то її було виконано в повному обсязі; інших рішень суду, що зобов`язують оплатити середній заробіток, немає (а.с.36-37, том 1). 
Згідно матеріалів справи, із ОСОБА_1 після звільнення було проведено розрахунок та виплачено 44 728 грн. 72 коп., що узгоджується із розрахунковим листом за липень 2023 року та підтверджується випискою із картки, відкритої на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 39, 43, 197-199, том1). 

Як вбачається із розписки позивача від 25.07.2023 року, ОСОБА_1 свою трудову книжку серії НОМЕР_3 , отримала 25.07.2023 року, претензій до ТОВ ''Технополіс-1" не має (а.с.201, том 1). 

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції відносно того, що є безпідставними твердження позивача відносно того, що відповідачем були порушені вимоги чинного законодавства та затримано видачу трудової книжки. Суд дійшов висновку, що є необґрунтованими доводи позивача щодо наявності недобросовісної поведінку відповідача, пов`язаної із навмисним створенням для працівника ситуації правової невизначеності, із порушенням принципів справедливості, добросовісності та розумності.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції про відсутність умисних винних дій (бездіяльності) роботодавця у затримці видачі трудової книжки позивача, у розумінні положень ч. 5 статті 235 КЗпП України. При цьому, судом першої інстанції зазначено, що у трудових правовідносинах, як працівник, так і роботодавець мають діяти добросовісно. Принцип добросовісності у трудовому праві характеризується прагненням суб`єктів належним чином, сумлінно здійснювати трудові права та виконувати обов`язки, передбачені трудовим законодавством та трудовим договором. 

В ході судового розгляду даної справи встановлено, що подавши 19.07.2023 року відповідачу заяву про звільнення із займаної посади, позивач ОСОБА_1 була відсутня на роботі протягом робочого дня. Згідно акту ТОВ ''Технополіс-1" від 19.07.2023 року № 1, ОСОБА_1 , продавець-консультант 19.07.2023 року, була відсутня на роботі протягом всього робочого дня. Для з`ясування причин відсутності на роботі працівника ОСОБА_1 , декілька разів телефонували їй на мобільний номер телефону ІНФОРМАЦІЯ_1 о 08-30 год. 19.07.2023 року ОСОБА_1 прийшла на роботу із заявою про звільнення та вимагала звільнити її день у день, тобто, 19.07.2023 року, оскільки працювати далі не планує, і віддавши заяву про звільнення, покинула робоче місце (а.с.187, том 1). При цьому, як встановлено судом, позивач не вчиняла жодних дій щодо з`ясування результату розгляду поданої нею заяви про звільнення, не проявляла ініціативи у отриманні трудової книжки та не намагалася самостійно отримати трудову книжку.

Приймаючи до уваги наведене вище, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції відносно того, що позивачем ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами винних дій відповідача у затримці видачі трудової книжки, як і не доведено, що позивач вчиняла всі можливі дії для отримання трудової книжки, а відповідач при цьому, чинив їй перешкоди. У справі відсутні докази того, що у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки, мав місце вимушений прогул позивача та були перешкоди для її подальшого працевлаштування.

Відповідно до приписів ч.1, ч.6 статті 81 ЦПК України, яка регламентує обов`язок доказування і подання доказів, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 

Враховуючи вищезазначене, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування рішення суду першої інстанції від 29.10.2024 року, у оскаржуваній частині, ухваленого на підставі норм права, які регламентують спірні правовідносини та на основі з`ясованих обставин, на які сторони спору посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в ході судового розгляду даної справи. 

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 24.04.2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 29.10.2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Технополіс-1" про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди, в частині апеляційного оскарження ОСОБА_1 рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 29.10.2024 року про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Технополіс-1" про відшкодування моральної шкоди, визнано неподаною, і повернуто ОСОБА_1 . На підставі наведенного, враховуючи приписи ч.1 статті 367 ЦПК України, яка регламентує межі розгляду справи судом апеляційної інстанції, рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 29.10.2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Технополіс-1" про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди, в частині відмови судом першої інстанції у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Технополіс-1" про відшкодування моральної шкоди, апеляційним судом не переглядається. 

За даних обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 - необхідно залишити без задоволення, а рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 29.10.2024 року, у оскаржуваній частині, необхідно залишити без змін.

Керуючись статтями: 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 29 жовтня 2024 року, у оскаржуваній частині, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий: Судді: