ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

16 березня 2026 року	Справа №160/3426/26 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді	Прудника С.В. 	 	
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

13.02.2026 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла сформована 13.02.2026 року через систему “Електронний суд” позовна заява ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , в якій позивач просить суд:
- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не включення щомісячної додаткової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану”, до складу суми місячного грошового забезпечення, з якого ОСОБА_1 нараховувалась компенсація за невикористану щорічну додаткову відпустку як учасника бойових дій за 2018-2022 роки, яка передбачена п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” та компенсація за невикористану щорічну основну відпустку за 2020 та 2022 роки, яка передбачена абзацом 3 п. 14 ст. 10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” від 20.12.1991 № 2011-XII;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку, як учасника бойових дій, за 2018-2022 роки (загалом 98 календарних днів), яка передбачена п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” з урахуванням щомісячної додаткової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” з урахуванням раніше виплачених сум;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за 2020 та 2022 роки, яка передбачена абзацом 3 пункту 14 статті 10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” від 20.12.1991 №2011-ХІІ (з розрахунку 30 діб невикористаної відпустки за 2020 рік, 25 діб невикористаної відпустки за 2022 рік,) з урахуванням щомісячної додаткової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” з урахуванням раніше виплачених сум.
Означені позовні вимоги вмотивовані тим, що позивача, ОСОБА_1 , 09.11.2022 року на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 №291-РС від 31.10.2022 року було звільнено з військової служби у запас на підставі підпункту “г” пункту 3 частини 5 статті 26 ЗУ “Про військовий обов`язок та військову службу”, що підтверджується витягом з наказу № 310 від 09.11.2022 року. Відповідно до зазначеного витягу з наказу військова частина НОМЕР_1 взяла на себе зобов`язання виплатити належне ОСОБА_1 грошове забезпечення при звільненні. Службу у військовій частині НОМЕР_1 позивач проходив з 08.04.2017 року по 09.11.2022 року на різних посадах та в різних підрозділах цієї частини, що підтверджується відповідними записами в моєму військовому квитку. Після звільнення, в грудні 2025 року позивач дізнався від свого товариша по службі, що військові частини часто порушують права військовослужбовців на належне грошове забезпечення при звільненні, що підтверджується численними рішеннями судів в ЄДРСР, зокрема ОСОБА_1 стало відомо з рішення у справі 160/12323/25 від 04.07.2025 року, яке набрало законної сили 11.11.2025 року, що військові частини протиправно не включають щомісячну додаткову винагороду, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” до складу суми місячного грошового забезпечення, з якого звільненому військовослужбовцю нараховувалась компенсація за невикористані дні відпустки (основної та додаткової). Проаналізувавши зазначене рішення суду, позивач помітив, що в порушення діючого законодавства, військова частина НОМЕР_1 нарахувала і виплатила ОСОБА_1 компенсацію за невикористану основну і додаткову відпустку без врахування додаткової винагороди, передбаченою ПКМУ №168, в зв`язку з чим 29.12.2025 року позивач звернувся до відповідача із заявою про перерахунок компенсації за невикористану відпустку у відповідності до чинного законодавства, зазначена заява було подана позивачем засобами СЕДО через ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується супровідним листом за вих. 1869/3610 від 30.12.2025 року. В терміни передбаченні чинним законодавством України, позивач так і не отримав відповіді на своє звернення від відповідача, тому вважає, що має право на звернення до суду з зазначеним позовом.
03.03.2026 року від військової частини НОМЕР_1 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив щодо задоволення позовних вимог. В обґрунтування своєї правової позиції відповідач зазначив про наступне. За своєю правовою природою щомісячна додаткова винагорода, запроваджена Постановою №168, є спеціальним та тимчасовим видом грошового забезпечення, виплата якого безпосередньо пов`язана з фактом проходження служби в умовах воєнного стану та залежить від конкретних умов і часу участі військовослужбовця у відповідних заходах. Така винагорода не має сталого, гарантованого та фіксованого характеру, оскільки її розмір є змінним і визначається індивідуально на підставі наказів командування. Позивач просить зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018–2022 роки відповідно до пункту 12 частини першої статті 12 Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а також компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2020 та 2022 роки відповідно до статті 10-1 Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» з урахуванням додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168. Водночас додаткова винагорода була запроваджена лише з 28.02.2022 та не діяла у 2018-2021 роках, за які позивач також просить здійснити перерахунок. Отже, включення зазначеної винагороди до складу грошового забезпечення для обчислення компенсації за відпустки за періоди, коли вона законодавством не була передбачена, фактично означало б надання нормативно-правовому акту зворотної дії в часі, що прямо суперечить статті 58 Конституції України. Крім того, відповідно до вимог Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям (Порядок №260), розрахунок грошового забезпечення за час надання щорічної відпустки з подальшим виключенням зі списків особового складу та грошової компенсації за всі невикористані дні відпусток здійснюється виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, які військовослужбовець отримував за останньою займаною штатною посадою. Разом з тим, системний аналіз зазначених норм у взаємозв`язку з положеннями Постанови №168 свідчить про те, що додаткова винагорода під час воєнного стану має разовий, змінний та умовний характер, оскільки її виплата здійснюється пропорційно часу участі у визначених заходах і на підставі окремих наказів. Фактичні обставини проходження служби позивачем підтверджують, що розміри отриманої ним додаткової винагороди не були сталими та змінювалися залежно від конкретних умов служби, що виключає можливість вважати її постійною складовою грошового забезпечення. За таких обставин відсутні правові підстави для включення сум додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, до складу грошового забезпечення, з якого обчислюється розмір грошової компенсації при звільненні за невикористані дні щорічних та додаткових відпусток, особливо за періоди до набрання чинності зазначеною постановою. Правові висновки щодо необхідності врахування правової природи та періоду дії відповідних виплат при визначенні складу грошового забезпечення неодноразово висловлювалися у практиці Верховний Суд, який виходить із того, що склад грошового забезпечення для обчислення компенсаційних виплат визначається законодавством, чинним на момент виникнення права на таку виплату, а нормативні акти не можуть застосовуватися ретроспективно без прямої вказівки законодавця. Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату грошової компенсації за невикористані дні оплачуваних відпусток із урахуванням додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, є необґрунтованими та такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, у зв`язку з чим підлягають відмові у задоволенні в повному обсязі. Відтак, вимоги Позивача є необґрунтованими, безпідставними, базуються на обставинах, що не відповідають дійсності, власних та помилкових судженнях Позивача, а також усупереч законодавства, у зв`язку з чим адміністративний позов не підлягає задоволенню.
За відомостями з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.02.2026 року, зазначена вище справа була розподілена та 16.01.2026 року передана судді Пруднику С.В.
18.02.2026 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду визнано поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду із позовною заявою. Прийнято до свого провадження означену позовну заяву та відкрито провадження в адміністративній справі. Призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Витребувано у військової частини НОМЕР_1 : довідку про розмір нарахованого грошового забезпечення за період з 2018 року по 2022 року ОСОБА_1 ; копії наказів про зарахування до списків особового складу так і виключення із списків особового складу ОСОБА_1 ; письмові та вмотивовані пояснення щодо нарахування (не нарахування) виплати (не виплати) ОСОБА_1 : компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку, як учасника бойових дій, за 2018-2022 роки (загалом 98 календарних днів), яка передбачена п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” з урахуванням щомісячної додаткової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” з урахуванням раніше виплачених сум; компенсації за невикористану щорічну основну відпустку за 2020 та 2022 роки, яка передбачена абзацом 3 пункту 14 статті 10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” від 20.12.1991 №2011-ХІІ (з розрахунку 30 діб невикористаної відпустки за 2020 рік, 25 діб невикористаної відпустки за 2022 рік,) з урахуванням щомісячної додаткової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” з урахуванням раніше виплачених сум. Судом зобов`язано витребувані судом докази подати до Дніпропетровського окружного адміністративного суду (також шляхом направлення на електронну адресу Дніпропетровського окружного адміністративного суду (inbox@adm.dp.court.gov.ua; inboxdoas@adm.dp.court.gov.ua) ) у строк до 13.03.2026 року. Судом попереджено військову частину НОМЕР_1 про можливість застосування судом заходів процесуального примусу, зокрема накладення штрафу та винесення окремої ухвали у разі невиконання вимог даної ухвали суду. 
Справа розглянута в межах строку розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, встановленого статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України - в межах шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що позивача, ОСОБА_1 , 09.11.2022 року на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 №291-РС від 31.10.2022 року було звільнено з військової служби у запас на підставі підпункту “г” пункту 3 частини 5 статті 26 ЗУ “Про військовий обов`язок та військову службу”, що підтверджується витягом з наказу № 310 від 09.11.2022 року. 
Відповідно до зазначеного витягу з наказу військова частина НОМЕР_1 взяла на себе зобов`язання виплатити належне ОСОБА_1 грошове забезпечення при звільненні. Службу у військовій частині НОМЕР_1 позивач проходив з 08.04.2017 року по 09.11.2022 року на різних посадах та в різних підрозділах цієї частини, що підтверджується відповідними записами в моєму військовому квитку. 
29.12.2025 року позивач звернувся до відповідача із заявою про перерахунок компенсації за невикористану відпустку у відповідності до чинного законодавства, зазначена заява було подана позивачем засобами СЕДО через ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується супровідним листом за вих. 1869/3610 від 30.12.2025 року. 
Однак, в терміни передбаченні чинним законодавством України, позивач так і не отримав відповіді на своє звернення від відповідача.
Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду із позовною заявою.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 43 Конституції України визначає, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. 
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України № 2011-XII, дія якого, в силу приписів пункту 1 частини першої статті 3 цього Закону, поширюється в тому числі на військовослужбовців правоохоронних органів спеціального призначення, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. 
У ч. 2 ст. 9 Закону України № 2011-XII установлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. 
Згідно з абзацами 1 і 2 ч. 4 ст. 9 Закону № 2011-XII грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України. 
На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» та № 69 «Про загальну мобілізацію» Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану». 
У пункті 1 цієї Постанови № 168 установив, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), – розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників). 
Постановою Кабінету Міністрів України від 7 липня 2022 року № 793 в абзаці першому пункту 1 постанови № 168 слова і цифри «додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно» замінено словами і цифрами «додаткова винагорода в розмірі до 30 000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць». 
У решті зміст пункту 1 цієї постанови в частині, що стосується виплати додаткової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби, на час спірних правовідносин (з травня 2022 року до 20 січня 2023 року) не змінювався. 
Враховуючи зміст вказаного Порядку № 260, пункт 6 розділу ХХХІ Порядку №260 не містить жодних застережень щодо заборони урахування винагород до складу грошового забезпечення, з якого обчислюється розмір відповідної компенсації. Навпаки, за приписами вищевказаної норми Порядку №260, до такого розрахунку включено щомісячні додаткові види грошового забезпечення, які військовослужбовець отримував за останньою займаною штатною посадою. 
Наведене вище узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 23.09.2024 р. у справі №240/32125/23. 
Зважаючи на викладене, відповідач при обчисленні розміру таких виплат (грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, а також за невикористані календарні дні основної щорічної відпустки), мав урахувати суму винагороди, за умови отримання позивачем його перед звільненням. 
Враховуючи зміст Постанови №168, хочу звернути увагу суду, що передбачена на період дії воєнного стану цією постановою додаткова винагорода є особливим видом у системі грошового забезпечення, зокрема, військовослужбовців, виплата якої має регулярний характер.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 20.08.2024 р. у справі №420/693/23, на законодавчому рівні не міститься жодних застережень щодо заборони урахування винагород до складу грошового забезпечення, з якого обчислюється розмір компенсацій, як за основну, так і невикористану додаткову відпустки. 
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 10.04.2025 р. у справі №240/2078/24, додаткова винагорода, запроваджена постановою Кабінету Міністрів України "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" від 28 лютого 2022 р. №168 є щомісячним додатковим видом грошового забезпечення, вказана винагорода входить до складу грошового забезпечення позивача (як розрахункова величина), з якого обчислюється розмір компенсації за всі невикористані позивачем дні оплачуваних відпусток. Відтак, Верховний Суд дійшов висновку, що до такого розрахунку включено щомісячні додаткові види грошового забезпечення, які військовослужбовець отримував на день виключення зі списків особового складу, тому, при обчисленні розміру таких виплат, відповідач був зобов`язаний урахувати суму винагороди, яку позивач отримував перед звільненням. 
З огляду на приписи ч. 5 ст. 242 КАС України, врахуванню у даній справі підлягають висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, на які посилається суд апеляційної інстанції вище та які є релевантними до спірних відносин у даній справі. 
Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що встановлена постановою Кабінету Міністрів України №168 додаткова винагорода в розмірі 30000 гривень на місяць є складовою грошового забезпечення військовослужбовців, що виплачується їм на період дії воєнного стану та підлягає збільшенню до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу їх безпосередньої участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії під час перебування безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів. 
Такого ж висновку прийшов і Верховний Суд у своїй постанові від 13.06.2024 (пункт 39) у справі № 360/529/23. 
У подальшому урядом було внесено ряд змін постановами № 217 від 07.03.2022; № 350 від 22.03.2022; № 400 від 01.04.2022; № 754 від 01.07.2022; № 793 від 07.07.2022; № 1066 від 27.09.2022; № 1146 від 08.10.2022; № 43 від 20.01.2023. Проте, кожна редакція Постанови № 168 містить імперативну норму «виплачується додаткова винагорода в розмірі 30000,00 гривень». 
Зі змісту Постанови № 168 слідує, що додаткова грошова винагорода відповідає ознакам щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, оскільки є щомісячною та має постійний характер. Про постійних характер виплати додаткової винагороди свідчить і витяг з мого електронного кабінету Пенсійного фонду. 
Відповідно до пункту 3 Розділу XXXI Наказу Міністерства оборони № 260 від 07.06.2018 року (в редакції, що діяла на день мого звільнення) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки. 
Тому для розрахунку такої компенсації необхідно брати місячне грошове забезпечення позивача станом на 09.11.2022 з урахуванням всіх складових, які позивач отримував, однак відповідачем розрахунок такої грошової компенсації здійснено, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення без урахування виплат, передбачених Постановою № 168. 
На думку суду, такі дії відповідача позбавили позивача права на отримання компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку, як учасника бойових дій, за 2018-2022 роки; компенсації за невикористану щорічну основну відпустку за 2020 та 2022 роки у повному обсязі, тобто позбавили його частини мого майна. 
Такого ж правового висновку прийшов і Верховний Суд у постанові від 20.08.2024 у справі №420/693/23: «…кожна редакція Постанови № 168 містить імперативну норму «виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000,00 гривень. Зі змісту постанови № 168 слідує, що додаткова грошова винагорода відповідає ознакам щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, оскільки є щомісячною та має постійний характер».
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви № 68385/10 та № 71378/10) від 26.06.2014 Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).
Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п. 53 рішення у справі «Ковач проти України», п. 59 рішення у справі «Мельниченко проти України», п. 50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» тощо).
Це означає, що суд має оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними та людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29). Суди повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05).
Тож, залишаючи без оцінки окремі аргументи учасників справи, суд виходить з того, що такі обставини лише опосередковано стосуються суті і природи спору, а їх оцінка не має вирішального значення для його правильного вирішення.
Зазначене вище в сукупності свідчить про обґрунтованість доводів позивача про наявність правових підстав для задоволення заявлених вимог.
Відповідно до статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема:
1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;
2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.
Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
5) добросовісно;
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що відповідачем, всупереч вимогам КАС України, не доведено правомірності своїх дій, в той час як позивачем позовні вимоги підтверджені належними та допустимими доказами, а тому заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню.
У зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору та відсутні докази понесення ним інших судових втрат, жодні судові витрати не належать розподілу та стягненню з відповідача.
Керуючись ст. ст. 2, 77, 78, 139, 242-243, 245-246, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити повністю.
Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не включення щомісячної додаткової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану”, до складу суми місячного грошового забезпечення, з якого ОСОБА_1 нараховувалась компенсація за невикористану щорічну додаткову відпустку як учасника бойових дій за 2018-2022 роки, яка передбачена п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” та компенсація за невикористану щорічну основну відпустку за 2020 та 2022 роки, яка передбачена абзацом 3 п. 14 ст. 10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” від 20.12.1991 № 2011-XII.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку, як учасника бойових дій, за 2018-2022 роки (загалом 98 календарних днів), яка передбачена п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” з урахуванням щомісячної додаткової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” з урахуванням раніше виплачених сум.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за 2020 та 2022 роки, яка передбачена абзацом 3 пункту 14 статті 10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” від 20.12.1991 №2011-ХІІ (з розрахунку 30 діб невикористаної відпустки за 2020 рік, 25 діб невикористаної відпустки за 2022 рік,) з урахуванням щомісячної додаткової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” з урахуванням раніше виплачених сум.
Судові витрати розподілу не підлягають.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Суддя С. В. Прудник