КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2026 року

справа № 278/3041/25-ц

провадження № 22-ц/824/3311/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача: Музичко С.Г.,
суддів: Болотова Є.В., Сушко Л.П.
при секретарі: Яхно П.А.

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - Держава Україна в особі Міністерства юстиції України

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 вересня 2025 року, постановлене під головуванням судді Остапчук Т.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Міністерства юстиції України про визнання дій незаконними та стягнення матеріальної і моральної шкоди,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Житомирського районного суду Житомирської області з даним позовом, мотивуючи заявлені вимоги наступним. 
ОСОБА_1 є учасником бойових дій та отримую пільги на оплату житлово-комунальних послуг, які монетизуються на його рахунок в АТ «Ощадбанк». 
11 березня 2024 року було видано виконавчий документ - постанову № 2КІ 0000210242, відповідно до якої розпочато виконавче провадження № НОМЕР_1 щодо стягнення з ОСОБА_1 1067 грн. 
Державним виконавцем Солом`янського ВДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Шеметою Іваном Леонідовичем.
Разом з тим, за вказаним виконавчим провадженням було стягнуто з його рахунків 3201 грн, зокрема:
06.12.2024 - 2134грн, а саме з рахунку в АТ Ощадбанк 1067 грн та АТ КБ Приватбанк 1067 грн.
10.12.2024 - 1067 грн з АТ КБ Приватбанк.
Таким чином державний виконавець незаконно списав з його рахунків 2134 грн.
Попри численні звернення до Солом`янського ВДВС та Міністерства юстиції України, щодо вжиття заходів для усунення порушень, належної відповіді у розумний строк він не отримав.
03.03.2025 на рахунок ОСОБА_1 (в АТ КБ Приватбанк) виконавчою службою повернуте лише 2123,33 грн, а 10,67 грн було втрачено через банківську комісію. Внаслідок незаконного списання коштів родина ОСОБА_1 зазнала труднощів щодо належної сплатити комунальних послуг, він не зміг відзначити свій день народження ІНФОРМАЦІЯ_1 придбати подарунки своїм неповнолітнім дітям та дружині на новорічні та різдвяні свята, зазнав психологічного стресу в наслідок незаконного заволодіння його грошовими коштами та порушенням моїх прав.
Оскільки дії державного виконавця мали характер адміністративного примусу, ОСОБА_1 був позбавлений змоги самостійно захистити свої права, а державні органи, до яких він звертався, не забезпечили оперативного реагування.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 22 вересня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із рішеннями суду ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нові рішення про задоволення позову.
Вимоги обґрунтовані тим, що суд не перевірив законність, достовірність і наявність платіжних інструкцій, на які посилався відповідач. До відзиву вони не були фактично додані, а тому не могли бути прийняті як належні докази. Не з`ясував обґрунтованості, необхідності та законності направлення трьох платіжних інструкцій для списання коштів за виконавчим провадженням.
Не підтверджено документально ні надходження депозитних сум, ні повернення. При цьому не врахував відповідь Приватбанку про те, що банк не виконував платіжні інструкції направлені державним виконавцем для списання коштів з депозитного рахунку «Слава Героям».
Суд не витребував у відповідача банківські документи (виписки, платіжні доручення) та витяги (виписки) з журналів депозитних сум, що є порушенням ст. 76, 77, 81 ЦПК України.
Суд не врахував та недослідив, що повернення коштів відбулося із значною затримкою, незаконне утримання спричинило реальні наслідки (списання з рахунків призначених для оплати комунальних послуг, моральна шкода), також, що банківська комісія могла виникнути внаслідок неправомірних дій виконавця (неточності у реквізитах, призначенні платежу тощо) і тому її відшкодування може бути предметом позову до держави.
У відзиві на апеляційну скаргу представник Міністерства юстиції України - Чубенко Катерина Миколаївна зазначає, що надмірно стягнуті кошти в сумі 7 469,00 грн перераховано на рахунок боржника згідно платіжних інструкцій від 12.12.2024 № 46510, від 06.02.2025 №№ 51657, 51658, від 27.02.2025 № 53726, від 03.03.2025 № 54026 (копії платіжних інструкцій додаються).
Відділом, Департаментом державної виконавчої служби Міністерства юстиції України вжито заходи у відповідності до вимог законодавства та ін.нормативно-правових актів, зазначених у даному відзиві, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 є необгрунтованими та безпідставними, а також такими, що не підлягають задоволенню.
Позивач не надав суду доказів того чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, за яких обставин вони заподіяні, чому суд оцінив моральну шкоду саме на таку суму та з чого він при цьому виходив, якими доказами це підтверджується, а також інші обставини, що мають значення для вирішення цієї вимоги. 
При цьому, у позовній заяві позивач просить визнати протиправними дії державного виконавця Соломянського ВДВС у м. Києві, а не Міністерства юстиції України, в той же час матеріальну, моральну шкоду просить стягнути з Держави Україна в особі Міністерства юстиції України.
У відповіді на відзив ОСОБА_1 зазначає, що факт надмірного та кратного списання коштів виходить за межі законного виконання виконавчого документа та сам по собі свідчить про протиправність дій державного виконавця. Подальше часткове повернення коштів не усуває факту порушення прав позивача і не звільняє державу від відповідальності за вже вчинені незаконні дії.
Твердження відповідача про те, що єдиною шкодою є банківська комісія та що вона нібито виникла не з вини органу державної влади, є помилковим. Банківська комісія є прямим та передбачуваним наслідком незаконного примусового списання коштів. За відсутності таких дій відповідна шкода не виникла б взагалі. Отже, наявний прямий причинно-наслідковий зв`язок між протиправними діями державного виконавця та завданою матеріальною шкодою, що відповідає положенням статей 22, 1166, 1173, 1174 Цивільного кодексу України.
Відзив не містить належного аналізу обставин, на які посилався позивач, зокрема тривалого незаконного обмеження доступу до коштів та втручання у соціальні виплати. Посилання на відсутність медичних довідок не є достатньою підставою для відмови у відшкодуванні моральної шкоди, що неодноразово підтверджено практикою Верховного Суду.
В судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про місце, дату та час розгляду справи повідомлялися належним чином.
Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 до позовної заяви та під час розгляду справи не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача Міністерства юстиції України, що в силу вимог ст. 81 ЦПК України є процесуальним обов`язком останнього.
Позивачем також не надано жодного належного і допустимого доказу спричинення йому моральної шкоди внаслідок дій чи бездіяльності державного виконавця та розміру такої шкоди, саме в сумі 8 500,00 грн, матеріали справи не містять.
Колегія суддів частково погоджується з висновками суду з огляду на наступне.
Судом встановлено, що 11.03.2024 видано виконавчий документ - постанову № 2КІ 0000210242, відповідно до якої розпочато виконавче провадження № НОМЕР_1 щодо стягнення з ОСОБА_1 1067 грн.
З метою примусового списання коштів з рахунків боржника, державним виконавцем 13.11.2024. 28.11.2024 та 06.12.2024 до банківських установ направлено платіжні інструкції.
06.12.2024 з рахунку ОСОБА_1 в АТ Ощадбанк стягнуто 1067 грн та з його рахунку в АТ КБ Приватбанк - 1067 грн.
10.12.2024 з рахунку ОСОБА_1 в АТ КБ Приватбанк ще 1067 грн.
09.12.2024 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі виконавчого документа.
Надмірно стягнуті кошти в сумі 7 469,00 грн перераховано на рахунок боржника згідно платіжних інструкцій від 12.12.2024 № 46510, від 06.02.2025 №№ 51657, 51658, від 27.02.2025 N° 53726, від 03.03.2025 N° 54026.
Як вбачається з матеріалів справи, і не заперечується позивачем, фактично йому завдано матеріальний збиток на суму 10,67 грн, що є сумою банківської комісії.
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
У статті 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Зокрема, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);
2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України, відповідно.
Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Отже, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам під час здійснення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Предметом доказування у такій справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди.
Підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до статті 1166 ЦК України є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними.
При розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, а також з положень статей 1173, 1174 ЦК України і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів ДКС України.
Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 01.03.2023 по справі № 752/3839/22.
Оскільки у даній справі позовними вимогами є визнання дій незаконними саме державного виконавця, то відповідно до вище зазначеного належним відповідачем у справі є держава в особі відповідного органу державної виконавчої служби, що має статус юридичної особи, в якій працює державний виконавець, а не Міністерство Юстиції України.
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). 
Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (частина перша статті 33 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій).
Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).
Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
З огляду на обставини того, що позивач просить визнати дії державного виконавця незаконними та відшкодувати моральну та матеріальну шкоду, яка була спричинена такими діями, то Міністерство юстиції України є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки у таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби.
За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити в частині обґрунтування мотивів відмови в задоволенні позовних вимог, виклавши мотивувальну частину оскаржуваного судового рішення в редакції цієї постанови.
Відповідно до статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України дана справа є малозначною, тому враховуючи положення ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова апеляційного суду касаційному оскарженню не підлягає.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 вересня 2025 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст складено 16 квітня 2026 року.

Суддя-доповідач

Судді