Харківський окружний адміністративний суд 	
61700, м. Харків, майдан Свободи, 6, inbox@adm.hr.court.gov.ua, ЄДРПОУ: 34390710
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Харків 
19 березня 2026 року № 520/24831/25 

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Бадюкова Ю.В., розглянувши в приміщенні суду в м. Харкові в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції в Харківській області (вулиця Жон Мироносиць, будинок 13, 61002, код ЄДРПОУ 40108599) про скасування наказу, поновлення на посаді, -
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі по тексту – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області (далі по тексту- відповідач, ГУ НП в Харківській області), в якому просить суд:
- наказ Головного управління Національної поліції в Харківській області від 27.08.2025 року № 488 о/с по особовому складу - скасувати.
- поновити ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого 1-го відділу (по боротьбі з нелегальною міграцією) управління міграційної поліції ГУНП в Харківській області. 
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що він проходив службу в органах Національної поліції України, станом на 27.08.2025 року перебував на посаді оперуповноваженого 1-го відділу (по боротьбі з нелегальною міграцією) управління міграційної поліції ГУНП в Харківські області.
Наказом ГУНП в Харківській області від 27.08.2025 року № 488 о/с «По особовому складу» позивача, майора поліції, згідно з п. 2 (на рівнозначну посаду, для більше ефективної служби, в інтересах служби) ч.1, 8 ст. 65 Закону України «Про Національну поліцію» переміщено на посаду інспектора взводу № 3 роти № 1 батальйону № 1 полку поліції особливого призначення ГУ НП в Харківській області, звільнивши з посади оперуповноваженого 1-го відділу (по боротьбі з нелегальною міграцією) управління міграційної поліції ГУНП в Харківські області.
У той же час, на момент прийняття Наказу Головного управління Національної поліції в Харківській області від 27.08.2025 року № 488 о/с по особовому складу позивач вже був призваний на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період до Військової частини НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 прикордонний загін Державної прикордонної служби України) на підставі Наказу начальника НОМЕР_4 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 23.08.2025 року № 803-ОС по особовому складу, відтак переміщення його на іншу посаду в органах Національної поліції є незаконним.
Позивач вважає наказ ГУ НП в Харківській області від 27.08.2025 року № 488 о/с «По особовому складу» протиправним та таким, що підлягає скасуванню. Вказує, що нормами Закону № 580-VIII не врегульовано порядок збереження робочого місця за поліцейським, що проходить військову службу. Водночас, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Відповідно до частини 3 статті 119 КЗпП України за працівниками, направленими для проходження базової військової служби, призваними на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Тобто, на позивача поширюються гарантії, передбачені статтею 119 КЗпП України, які відповідачем не були дотриманні при прийнятті спірного наказу.
Вважає спірний наказ протиправним та таким, що підлягає скасуванню.
Просив задовольнити позов у повному обсязі з підстав та мотивів, що у ньому викладені.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 22.09.2025 року відкрито спрощене провадження по справі в порядку, передбаченому статтею 262 Кодексу адміністративного судочинства України та запропоновано відповідачам надати відзив на позов.
Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження надіслана та вручена відповідачам, що підтверджується довідками про доставку електронного листа.
Представником відповідача надано відзив на позовну заяву, в якому він просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що поліцейські зобов`язані проходити службу там, де це викликано інтересами служби і обумовлено наказами керівника органу (закладу, установи) поліції, до повноважень якого належить право призначення на посаду та звільнення з посади (пункт 2 частини восьмої статті 65 Закону №580-VIII).
Законом № 580-VIII встановлені підстави переміщення поліцейського та осіб, які можуть ініціювати переміщення, проте Законом №580-VIII не встановлено, чи вимагається згода поліцейського на таке переміщення.
У постанові від 17.02.2015 № 21-8а15 Верховний Суд України висловив правову позицію, що у відносинах публічної служби пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство треба застосовувати у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться в спеціальному законі.
Однак вказане питання урегульоване Законом України «Про внесення змін до законів України "Про Національну поліцію" та "Про Дисциплінарний статут Національної поліції України" з метою оптимізації діяльності поліції, у тому числі під час дії воєнного стану» від 15.03.2022 № 2123-IX (далі – Закон № 2123-IX), отже до вказаних відносин підлягають застосуванню норми спеціального законодавства.
04.03.2025 ОСОБА_1 було заброньовано через засоби Єдиного державного вебпорталу електронних послуг «Дія». Таким чином, в період часу з 04.03.2025 по 23.09.2025 останній був заброньований Національною поліцією України, як поліцейський. З 23.09.2025 бронювання відсутнє.
Оскільки, згідно зі статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 3543-XII бронювання є офіційною підставою для відстрочки від мобілізації під час дії в країні військового стану, то мобілізація осіб із відстрочкою за підстави бронювання – не можлива, якщо такі особи не виявили особистої згоди проходити військову службу.
25.08.2025 ОСОБА_1 в форматі смс-повідомлення в месенджері «Whatsapp» на номер телефону начальника управління міграційної поліції ГУНП в Харківській області полковника поліції ОСОБА_2 та на номер телефону оперуповноваженого сектору організаційно-аналітичної роботи управління міграційної поліції ГУНП в Харківській області підполковника поліції Походзіло Л.М. надіслав: копію листа про тимчасову непрацездатність; копію тимчасового посвідчення військовозобов`язаного; копію витягу з наказу Державної прикордонної служби України про його призов на військову службу під час мобілізації на особливий період, без реєстраційного номеру, у зв`язку з чим у керівника виникли сумніви щодо його дійсності.
Вказує, що у разі виявлення бажання заброньованою особою проходити військову службу, вона може з`явитись у ТЦК, заявити про таке бажання, пройти ВЛК і тоді може бути мобілізованою.
З викладеного вбачається, що у разі виявлення ОСОБА_1 наміру проходити військову службу за призовом під час мобілізації, на нього покладається обов`язок повідомити про це відповідні органи, а саме — Головне управління Національної поліції в Харківській області, з метою ініціювання процедури його розброньовання та подальшого оформлення для направлення до військової частини згідно з вимогами чинного законодавства.
Однак, заявник до Головного управління Національної поліції в Харківській області із відповідними заявами або зверненнями не звертався. На адресу ГУНП в Харківській області жодних офіційних документів, які б підтверджували проходження ним служби в іншому органі чи підрозділі, не надходило. Єдиним документом, що надійшов, є наказ, який не містить реєстраційного номера, а тому не може вважатися належним чином оформленим офіційним документом, відповідно до вимог діловодства.
Представником позивача до суду надіслано додаткові письмові пояснення у яких підтримано позицію, викладену у позовній заяві, а також додатково зазначено спірним наказом позивача переміщено на посаду інспектора взводу № 3 роти № 1 батальйону № 1 полку поліції особливого призначення ГУНП в Харківській області, звільнивши з посади оперуповноваженого 1-го відділу (по боротьбі з нелегальною міграцією) управління міграційної поліції ГУНП в Харківські області протиправно.
При цьому послався на постанови Верховного Суду у яких зроблено висновок про те, що для цілей застосування статті 65 Закону №580-VIII поняття "переміщення" та "переведення" є тотожними й під ними розуміється зміна таких умов служби в поліції як посада (посадових обов`язків) та/або місця несення служби. Закон №580-VIII встановлює підстави переміщення поліцейського та осіб, які можуть ініціювати переміщення, проте ним не визначено, чи вимагається згода поліцейського на таке переміщення. Беручи до уваги, що Законом №580-VIII не врегульовано питання щодо порядку переміщення поліцейського на рівнозначну, вищу або нищу посаду в іншій місцевості, у цій частині до спірних правовідносин підлягають застосуванню загальні положення трудового законодавства. Статтею 32 КЗпП України встановлено можливість переведення в іншу місцевість тільки за згодою працівника, за винятком тимчасового переведення та в інших випадках, передбачених законодавством.
Отож переміщення поліцейського на рівнозначні посади для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби в іншу місцевість, можливо за умови надання поліцейським згоди на таке переміщення. Для цілей застосування статті 32 КЗпП України, в контексті спірних правовідносин, іншою місцевістю є інший населений пункт, у тому числі в межах однієї області.
Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно до вимог ст. 229 КАС України.
Згідно положень ст. ст. 12, 257 КАС України даний спір віднесено до категорії справ, що підлягають розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження, враховуючи, що відповідача повідомлено належним чином про наявність позову щодо оскарження його рішення.
Згідно ч. 5 ст. 262 КАСУ суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. 
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.
Як свідчать матеріали справи, позивач з 19.03.2025 проходив службу в посаді оперуповноваженого (на час відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею віку 3-х років ОСОБА_3 ) 1-го відділу (боротьби з нелегальною міграцією) управління міграційної поліції ГУНП в Харківській області.
У період з 13.08.2025 до 22.08.2025 ОСОБА_1 перебував на лікарняному.
23.08.2025 року позивач був призваний на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період до Військової частини НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 прикордонний загін Державної прикордонної служби України), що підтверджується копією витягу з наказу начальника НОМЕР_4 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 23.08.2025 року № 803-ОС від 23.08.2025 «По особовому складу», з якого убачається, що позивача було призначено інспектором прикордонної служби 2 категорії - оператором групи радіотехнічної розвідки першого відділу прикордонної служби (тип С) розвідувально-ударних безпілотних авіаційних комплексів прикордонної комендатури швидкого реагування розвідувально-ударних безпілотних авіаційних комплексів згідно з пп. 1 п. 93 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29.12.2009 року № 1115/2009, а також у тимчасовому посвідченні військовозобов ’язаного ОСОБА_1 № 720/23 від 24.10.2023 вчинено відповідну відмітку про призов на військову службу 23.08.2025 р.
25.08.2025 ОСОБА_1 в форматі смс-повідомлення в месенджері «Whatsapp» на номер телефону начальника управління міграційної поліції ГУНП в Харківській області полковника поліції ОСОБА_2 та на номер телефону оперуповноваженого сектору організаційно-аналітичної роботи управління міграційної поліції ГУНП в Харківській області підполковника поліції ОСОБА_4 надіслав: копію листа про тимчасову непрацездатність; копію тимчасового посвідчення військовозобов`язаного; копію витягу з наказу Державної прикордонної служби України про його призов на військову службу під час мобілізації на особливий період.
27.08.2025 року Наказом Головного управління Національної поліції в Харківській області № 488 о/с по особовому складу позивача, майора поліції, згідно з п. 2 (на рівнозначну посаду, для більше ефективної служби, в інтересах служби) ч.1, ч. 8 ст. 65 Закону України «Про Національну поліцію» переміщено на посаду інспектора взводу № 3 роти № 1 батальйону № 1 полку поліції особливого призначення ГУНП в Харківській області, звільнивши з посади оперуповноваженого 1-го відділу (по боротьбі з нелегальною міграцією) управління міграційної поліції ГУНП в Харківські області, установивши відповідно до постанови КМУ від 11.11.2015 № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» посадовий оклад у розмірі 2400 грн., надбавку за специфічні умови проходження служби у розмірі 40% посадового окладу з урахуванням окладу за спеціальним званням та надбавки за стаж служби.
Підставою для переміщення позивача на посаду інспектора взводу № 3 роти № 1 батальйону № 1 полку поліції особливого призначення ГУНП в Харківській області є подання заступника начальника ГУНП в Харківській області від 27.08.2025 року.
Листом від 13.10.2025 № 140798-2025 УКЗ ГУНП в Харківській області повідомило начальника ВПЗ ГУ НП в Харківській області, серед іншого, що до управління кадрового забезпечення офіційно не надходила будь-яка інформація щодо призову ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації на особливий період.
Вважаючи протиправним вказаний наказ відповідача, позивач звернувся з позовом до суду за захистом порушеного права.
Розв`язуючи спір по суті суд зазначає наступне.
Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Кодексом законів про працю України (далі по тексту - КЗпП України), Законами України “Про Національну поліцію” від 02.07.2015 № 580-VIII (далі по тексту - Закон № 580-VIII).
Згідно статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України “Про Національну поліцію” від 02.07.2015 № 580-VIII (далі - Закон № 580).
Згідно ч. 2 ст. 1 Закону № 580 діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 59 цього Закону, служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.
Стаття 60 Закону визначає, що проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Гарантії професійної діяльності поліцейського закріплені у ст. 62 Закону, зокрема, п. 5 ч. 10 передбачено, що поліцейський у повному обсязі користується гарантіями соціального та правового захисту, передбаченими цим Законом та іншими актами законодавства.
Згідно з п. 2 ч.1 статті 65 Закону №580-VIII переміщення поліцейських здійснюється на рівнозначні посади для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби; за ініціативою поліцейського; у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням реорганізації; у разі необхідності проведення кадрової заміни в місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами (далі - місцевості з визначеним строком служби); за станом здоров`я - на підставі рішення медичної комісії; з меншим обсягом роботи з урахуванням професійних і особистих якостей - на підставі висновку атестації; у разі звільнення з посади на підставі рішення місцевої ради про прийняття резолюції недовіри відповідно до статті 87 цього Закону.
Згідно з приписами ч.8 статті 65 Закону №580-VIII переведення поліцейського може здійснюватися за його ініціативою, ініціативою прямих керівників (начальників), керівників інших органів (закладів, установ) поліції, які порушили питання про переміщення.
Поліцейські зобов`язані проходити службу там, де це викликано інтересами служби і обумовлено наказами керівника органу (закладу, установи) поліції, до повноважень якого належить право призначення на посаду та звільнення з посади.
Переведення поліцейського здійснюється на підставі єдиного наказу про звільнення із займаної посади та направлення для подальшого проходження служби до іншого органу (закладу, установи) поліції та про призначення на посаду в органі (закладі, установі) поліції, до якого переміщується поліцейський (ч.9 статті 65 Закону №580-VIII).
Верховний Суд неодноразово зауважував про те, що для цілей застосування статті 65 Закону №5 80-VIII поняття «переміщення» та «переведення» є тотожними, при цьому, переміщення поліцейського з ініціативи начальників, особливо коли це переміщення передбачає зміну місця несення служби, повинно маги легітимну мету та бути пов`язаним з певними об`єктивними чинниками - інтересами служби. У будь-якому разі воно не може
бути прихованою формою покарання, а поліцейські повинні мати засоби правового захисту від переміщень, що не відповідає меті цього інституту.
Вказана правова позиція в тотожних за змістом правовідносинах була викладена Верховним Судом у постановах від 17.10.2019 в справі №420/5192/18, від 11.08.2020 в справі № 620/2624/19, від 12 травня 2022 року в справі №400/2741/19.
Водночас, однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
За ч. 1 статті 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.
За правовими висновками Верховного Суду в постанові від 16.10.2019 у справі №805/3724/15-а для припинення трудового договору в порядку переведення та захисту прав працівника власник або уповноважений ним орган підприємства, куди переводиться працівник, повинен подати відповідний лист-запит власнику або уповноваженому ним органу підприємства, на якому працює працівник, з проханням звільнити його з роботи на підставі переведення згідно з пунктом 5 статті 36 К3пП України,
Припинення трудового договору і прийняття на роботу мають бути оформлені наказами чи розпорядженнями відповідних власників підприємств або уповноважених ними органів про звільнення працівника з попереднього місця роботи та про прийняття його на нове місце роботи в порядку переведення, відповідно до пункту 5 статті 36 КЗпП у погоджений сторонами строк.
Тобто, для переведення працівника на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією необхідна згода працівника та погодження між власниками відповідних підприємств або уповноважених ними органів. У разі відсутності зазначених умов переведення на інше підприємство відбутися не може.
Суд враховує, що в матеріалах справи такі докази відсутні.
За ч. 3 статті 119 КЗпП України за працівниками, направленими для проходження базової військової служби, призваними на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Відповідно до статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон № 2232-ХІІ) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
За ч. 2 статті 39 Закону № 2232-ХІІ громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими ч.3 ст.119 КЗпП України, а також ч.1 ст.53 і ч.2 ст.57 Закону України «Про освіту», ч.2 ст.44, ч.1 ст.54 і ч.3 ст.63 Закону України «Про фахову передвищу освіту», ч.2 ст.46 Закону України «Про вищу освіту».
Суд враховує, що нормами Закону № 580-VIII не врегульовано порядок збереження робочого місця за поліцейським, що призваний на військову службу під час мобілізації. Водночас, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми трудового законодавства, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 31.10.2019 у справі № 825/598/17 та від 16.07.2020 у справі № 400/2884/18.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому було продовжено.
За ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Тобто, з моменту призову на військову службу, за громадянами України, які були призвані на військову службу під час мобілізації на строк до її закінчення зберігаються: місце роботи, посада та середній заробіток на підприємстві, установі, організації, незалежно від підпорядкування та форми власності, у яких вони працювали на час призову.
Гарантії, встановлені частиною 3 статті 119 КЗпП України, спрямовані на забезпечення права громадян на працю та її оплату, які повинні виконати свій конституційний обов`язок захисту Батьківщини.
Отже, за встановлених судом фактичних обставин на позивача поширюються гарантії, передбачені статтею 119 КЗпП України, які відповідачем не були дотриманні при прийнятті спірного наказу.
Стосовно доводів відповідача про те, що отримавши від позивача в месенджері «Whatsapp» копії документів, що містять інформацію про мобілізацію ОСОБА_1 у керівника виникли сумніви щодо їх дійсності, то суд відзначає, що з урахуванням критеріїв, встановлених ч. 2 ст. 2 КАС України, відповідач перед прийняттям спірного рішення мав змогу самостійно додатково з`ясувати необхідну інформацію з метою підтвердження надісланої ОСОБА_1 інформації та документів або підтвердження власних сумнівів у їх достовірності.
Водночас вказана обставина не є обставиною котра має юридичне значення для вирішення цієї справи оскільки доказів підробки чи недостовірності надісланих 25.08.2025 р. ОСОБА_1 до посадових осіб відповідача інформації та документів матеріали справи не містять, відповідачем не на надано, а судом під час розгляду справи не добуто, як і не заперечується відповідачем і сам факт перебування позивача, під час прийняття спірного наказу, на військовій службі. Зазначене є додатковим підтвердженням того, що на позивача поширюються гарантії, передбачені статтею 119 КЗпП України.
Згідно з ч. 1 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Під незаконним звільненням слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, встановленого законом.
Враховуючи норми частини 1 статті 235 КЗпП України, на орган, що розглядає трудовий спір, у разі з`ясування того, що звільнення працівника відбулось незаконно, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі.
Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту прав, ніж зазначений в частині 1 статті 235 КЗпП України, а тому, встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.
Верховний Суд в постановах від 20.01.2021 у справі №804/958/16, від 11.02.2021 у справі № 640/21065/18, від 27.04.2021 у справі № 826/8332/17, від 31.05.2021 у справі № 840/3202/18, від 20.01.2021 у справі №640/18679/18, від 25.02.2021 у справі № 820/292/17 дійшов висновку, що з аналізу статті 235 КЗпП України вбачається, що у разі встановлення незаконного звільнення суд обмежений правами щодо поновлення такого працівника на посаді, а саме суд може поновити таку особу лише на роботі, з якої працівника було звільнено.
Отже, наказ Головного управління Національної поліції в Харківській області від 27.08.2025 року № 488 о/с «По особовому складу», яким позивача звільнено зі служби в поліції відповідно до з п. 2 (на рівнозначну посаду, для більше ефективної служби, в інтересах служби) ч.1, ч. 8 ст. 65 Закону України «Про Національну поліцію» є протиправним та підлягає скасуванню.
Оскільки наказом від 27.08.2025 року № 488 о/с «По особовому складу» позивача звільнено з посади оперуповноваженого (на час відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею віку 3 років ОСОБА_3 ) 1-го відділу (боротьби з нелегальною міграцією) управління міграційної поліції ГУНП в Харківській області з 27.08.2025 , який є останнім робочим днем, то позивач підлягає поновленню на посаді оперуповноваженого (на час відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею віку 3 років ОСОБА_3 ) 1-го відділу (боротьби з нелегальною міграцією) управління міграційної поліції ГУНП в Харківській області з 28.08.2025 року.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 371 КАС України рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби підлягає негайному виконанню.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У пункті 53 рішення від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства»).
Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з пунктом 8 частини першої статті 4 КАС України позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.
Гарантоване статтею 55 Конституції України та КАС України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Статтею 13 Конвенції встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
У рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» ЄСПЛ вказав, що норма статті 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Сутність цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечать при цьому виконання своїх зобов`язань. Суд визнав, що вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачені національним законодавством (пункт 145 рішення).
У пункті 50 рішення від 13 січня 2011 року у справі «Чуйкіна проти України» ЄСПЛ зазначив, що порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення від 10 липня 2003 року у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, пункт 45 та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, пункт 25, ECHR 2002 II).
Стаття 13 Конвенції, крім іншого визначає те, що засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.
Констатація порушення прав фізичної особи внаслідок бездіяльності суб`єкта владних повноважень без зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, не призводить до захисту порушених прав, оскільки не передбачає способу чи механізму їх відновлення, що суперечить меті адміністративного судочинства, а саме ефективному захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як йшлося вище, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції можливий за наявності двох обов`язкових умов: забезпечення поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.
Відсутність “бажаного результату” виключає можливість визначення ефективності правового захисту, оскільки “бажаний результат” встановлює межі (кінцеву мету) правового захисту, який полягає у використанні передбачених законом можливостей для поновлення порушеного, визнання невизнаного, чи присудження оспорюваного права саме в цих межах.
Суд також відзначає, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії, чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Суд, у цій справі, також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (п. 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
За приписами ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України.
Враховуючи викладене, суд вважає вимоги позивача такими, що підлягають задоволенню.
Судові витрати підлягають розподілу відповідно до положень ст. 139 КАС України.
Керуючись ст. ст. 14, 22, 194, 243, 246, 249, 250, 255, 263, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції в Харківській області (вулиця Жон Мироносиць, будинок 13, 61002, код ЄДРПОУ 40108599) про скасування наказу, поновлення на посаді – задовольнити.
Скасувати наказ наказ Головного управління Національної поліції в Харківській області від 27.08.2025 року № 488 о/с «По особовому складу».
Поновити майора поліції ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого (на час відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею віку 3 років ОСОБА_3 ) 1-го відділу (боротьби з нелегальною міграцією) управління міграційної поліції ГУНП в Харківській області з 28.08.2025 року. 
Звернути до негайного виконання рішення суду в частині поновлення майора поліції ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого (на час відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею віку 3 років ОСОБА_3 ) 1-го відділу (боротьби з нелегальною міграцією) управління міграційної поліції ГУНП в Харківській області з 28.08.2025 року.
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.
В разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне рішення складено 19 березня 2026 року. 

Суддя Бадюков Ю.В.