КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

апеляційне провадження №22-ц/824/1063/2026
справа №758/9150/22

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.
суддів Желепи О.В., Соколової В.В.
за участю секретаря судового засідання Крисіної В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , підписаною адвокатом Бабенком Юрієм Сергійовичем, на рішення Подільського районного суду міста Києва від 13 серпня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Гребенюка В.В., дата складення повного судового рішення не зазначена,
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гаврилова Ольга Василівна, про усунення від спадщини та одноособове успадкування майна, -

встановив:
1. Короткий виклад доводів пред`явленого позову.
У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом про усунення від спадщини та одноособове успадкування майна.
Вимоги позову мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , після смерті якої відкрилася спадщина, до складу якої входить, зокрема, квартира АДРЕСА_1 .
25 листопада 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гавриловою Ольгою Василівною відкрита спадкова справа №14/2021. Заяви про прийняття спадщини подали донька померлої - ОСОБА_1 та син померлої - ОСОБА_2 .
За життя ОСОБА_2 перебувала у вкрай складному стані здоров`я. З 12 червня 2017 року їй була встановлена інвалідність II групи загального захворювання, що офіційно підтверджувалося медичними документами. За медичними показаннями їй було протипоказано виконання будь-якої важкої фізичної праці, психоемоційні навантаження та тривале перебування на ногах. Підставами для встановлення інвалідності стали тяжкі хронічні захворювання, зокрема деформуючий артроз обох колінних суглобів III ступеня з варусною деформацією гомілок, артроз тазостегнових суглобів, цукровий діабет II ступеня тяжкості, а також гіпертонічна хвороба II ступеня. У сукупності ці діагнози фактично позбавляли її можливості самостійно забезпечувати базові потреби життєдіяльності.
У зв`язку із станом здоров`я ОСОБА_2 не працювала та була змушена постійно приймати дороговартісні лікарські засоби. З моменту встановлення інвалідності і до дня смерті вона отримувала пенсію, розмір якої в середньому становив близько 1560 грн, що не покривало навіть обов`язкові щомісячні витрати на медикаменти, тим більше витрати на харчування та оплату комунальних послуг. У такій ситуації померла була змушена систематично звертатися за допомогою до своїх дітей.
Зазначає, що фактично єдиною особою, яка здійснювала постійний догляд та надавала реальну допомогу, була донька ОСОБА_1 . Саме вона забезпечувала матір продуктами харчування, ліками, оплачувала комунальні послуги, організовувала медичне обслуговування, замовляла доставку їжі та ліків, оплачувала таксі до лікувальних закладів, а у разі перебування за кордоном або у відрядженнях підтримувала матір фінансово, перераховуючи кошти та залучаючи знайомих і сусідів для надання допомоги. Така допомога була системною, постійною і життєво необхідною для померлої.
Натомість ОСОБА_2 тривалий час свідомо усувався від виконання будь-яких обов`язків щодо утримання та догляду за матір`ю. Він достеменно знав про тяжкий стан її здоров`я, про наявність серйозних проблем із суглобами, через які вона навіть з палицею насилу пересувалася по квартирі, однак жодної участі в її житті не брав. Прохання матері про допомогу ігнорувалися, телефонні дзвінки залишалися без відповіді, зв`язок міг бути відсутній протягом тижнів. За весь час хвороби матері ОСОБА_2 не надав їй ані матеріальної допомоги, ані елементарної побутової підтримки, не купував продуктів харчування чи ліків, не відвідував її та не цікавився станом здоров`я.
Окремо зазначає, що за життя матері ОСОБА_2 отримував від матері значні грошові кошти у борг, зокрема, суми в розмірі близько 5 000 доларів США для придбання автомобіля та ще 5 000 доларів США на інші потреби. Для надання цих коштів ОСОБА_2 була змушена самостійно позичати гроші. Вказаний борг не був повернутий і на момент смерті спадкодавця залишався непогашеним, попри неодноразові звернення матері.
З огляду на таку поведінку сина та фактичну відсутність з його боку будь-якої участі у забезпеченні та догляді, ОСОБА_2 мала чіткий намір скласти заповіт і передати все належне їй майно, включно з квартирою АДРЕСА_2 , доньці, яка фактично утримувала її до кінця життя. Вона зверталася до нотаріуса з цього питання, однак через раптову смерть не встигла підписати заповіт.
Вказує, що після смерті матері ОСОБА_2 не взяв участі у витратах на поховання: організація похорону та всі фінансові витрати були повністю здійснені донькою померлої.
За таких обставин поведінка ОСОБА_2 свідчить про умисне та тривале ухилення від виконання обов`язку щодо утримання своєї непрацездатної матері, що є підставою для його усунення від права на спадкування за законом.
Мотивуючи наведеним, просить усунути ОСОБА_2 від права на спадкування після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Визнати ОСОБА_1 єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
2. Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 13 серпня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.
Відмовивши у задоволенні позову, суд першої інстанції вказав, що для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини 5 статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.
Суд зробив висновок, що позивачка не надала належних, достатніх та безспірних доказів на підтвердження ухилення відповідача від надання матері допомоги за наявності можливості її надання, а також перебування спадкодавця у безпорадному стані та потребу у постійному сторонньому догляді саме від ОСОБА_2 .
Суд вказав, що позивачкою до суду не надано належних доказів щодо звернення як матері, так і позивачки до відповідача з проханням про надання будь-якої допомоги та доказів, що свідчили б про обізнаність останнього про необхідність надання такої допомоги.
3. Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Не погодившись з ухваленим рішенням, адвокатом Бабенко Ю.С., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подано апеляційну скаргу.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається неповне з`ясування обставин у справі, порушення норм процесуального права, уважає, що суд не дотримався принципів верховенства права та змагальності сторін.
Вказує, що суд при ухваленні рішення не врахував, що спадкодавиця ОСОБА_2 перебувала у безпорадному стані та потребувала допомоги, зазначивши лише, що вона потребувала певного догляду, що суперечить доказам: наявність інвалідності II групи, тяжких захворювань (артроз, цукровий діабет, гіпертонія, пухлина мозку), що підтверджується медичною документацією, направленнями, результатами КТ, МРТ, УЗД, дуплексного сканування, довідками пенсійних органів, листами та зверненнями до органів соцзахисту. Надані докази фактично свідчать про те, що спадкодавиця не могла самостійно забезпечувати свої потреби.
Вказує, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у проведенні судово-медичної експертизи. 
Вказує, що представник відповідача спочатку визнавав стан здоров`я матері, проте згодом змінив позицію, що свідчить про зловживання процесуальними правами та призвело до відмови у доказуванні необхідності допомоги. Такі дії порушують принцип змагальності та рівності сторін.
Суд першої інстанції не врахував, що відповідач усвідомлював обов`язок щодо матері, але свідомо ухилявся від допомоги, ігнорував її прохання, не відвідував у лікарні, не організовував та не оплачував поховання, що підтверджується переписками та показами свідка ОСОБА_5 . Суд помилково оцінював докази та відмовив у задоволенні позову, не надавши оцінки ухиленню від обов`язку, що є порушенням матеріального та процесуального права.
Мотивуючи наведеним, просить рішення Подільського районного суду міста Києва скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
До апеляційної скарги скаржницею додано клопотання про призначення судово-медичної експертизи.
В обґрунтування поданого клопотання вказує, що під час розгляду справи у суді першої інстанції позивачкою заявлено клопотання про призначення судово-медичної експертизи з метою встановлення, чи могла спадкодавиця самостійно забезпечувати умови свого життя та чи потребувала вона після встановлення ІІ групи інвалідності з червня 2017 року постійного стороннього догляду, допомоги та піклування.
На момент розгляду клопотання відповідач не заперечував щодо стану здоров`я матері, що зафіксовано у протоколах судових засідань, у зв`язку з чим 24 квітня 2023 року у призначенні експертизи відмовлено як недоцільному.
Надалі позиція відповідача змінилася, зокрема під час розгляду справи по суті останній почав стверджувати про недоведеність безпорадного стану спадкодавиці та її потреби у допомозі. Попри наявність у матеріалах справи даних про визнання цих обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про їх недоведеність і відмовив у позові. Таким чином, позивачка була позбавлена можливості подати доказ, необхідний для підтвердження відповідних фактів, оскільки саме з цією метою і заявлялося клопотання про експертизу.
З огляду на те, що встановлення потреби спадкодавиці у постійному сторонньому догляді потребує спеціальних медичних знань і має істотне значення для правильного вирішення спору, уважає, що наявні підстави, передбачені частиною 1 статті 103 ЦПК України, для призначення судово-медичної експертизи.
Мотивуючи наведеним, просить призначити у справі №758/9150/22 судово-медичну експертизу.
На вирішення експертизи поставити наступні запитання:
- Чи спроможна була ОСОБА_4 , за станом свого здоров`я, самостійно забезпечувати умови свого життя?
- Чи потребувала ОСОБА_4 після отримання II групи інвалідності з червня 2017 року стороннього догляду, допомоги та піклування?
- Проведення експертизи доручити експертам Київського міського бюро судово- медичної експертизи (м. Київ, провулок Бондарський, 7-А).
4. Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу.
20 червня 2025 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив адвоката Кінько О.В., яка діє в інтересах ОСОБА_2 , на апеляційну скаргу.
В обґрунтування відзиву вказує, що суд правильно застосував положення статей 1216 та частини 5 статті 1224 ЦК України, відповідно до яких усунення спадкоємця можливе лише за одночасної наявності трьох умов: безпорадного стану спадкодавця, його потреби в допомозі конкретної особи та винної поведінки спадкоємця, який усвідомлював свій обов`язок і ухилявся від його виконання.
Надані позивачкою докази, зокрема медична документація, підтверджують наявність у спадкодавиці захворювань та встановлення ІІ-ІІІ груп інвалідності, однак самі по собі не свідчать про безпорадний стан у розумінні закону, оскільки такі групи інвалідності, відповідно до положення "Про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності", затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року №1317 та Положення про медико-соціальну експертизу, не передбачають обов`язкової потреби в постійному сторонньому догляді. Матеріалами справи підтверджено, що спадкодавиця до смерті проживала одна, самостійно здійснювала покупки, відвідувала лікарів і забезпечувала базові життєві потреби, що підтверджено і показаннями свідків обох сторін.
Роздруківки скріншотів телефонного листування та платіжні документи суд обґрунтовано визнав неналежними і недопустимими доказами, оскільки вони не дають можливості достовірно встановити учасників листування, джерело коштів, їх призначення та не підтверджують факт звернення спадкодавиці до відповідача за допомогою і його відмову.
Щодо клопотання позивачки про призначення судової-медичної експертизи вказує, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у його задоволенні, оскільки встановлення безпорадного стану та оцінка потреби в догляді належать до повноважень суду з урахуванням наявних доказів, а не експертної установи.
Звертає увагу, що відповідна ухвала не була оскаржена позивачкою, що свідчить про її згоду з таким процесуальним рішенням. Матеріали справи не містять доказів звернення спадкодавиці за встановленням статусу особи, яка потребує стороннього догляду, у встановленому законодавством порядку.
Стверджує, що суд дійшов правомірного висновку про недоведеність умисного ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавиці та відсутність підстав для застосування частини 5 статті 1224 ЦК України.
Мотивуючи наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення - без змін.
Крім цього, просить відмовити у задоволенні клопотання позивачки, доданого до апеляційної скарги, про призначення судово-медичної експертизи.
02 липня 2025 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_3 на апеляційну скаргу.
В обґрунтування відзиву посилається на необґрунтованість апеляційної скарги.
Вказує, що під час розгляду справи судом першої інстанції установлено, що спадкодавець ОСОБА_2 не перебувала у безпорадному стані. Крім того, однією з альтернативних підстав застосування частини 5 статті 1224 ЦК України є похилий вік спадкодавця.
Згідно статті 10 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні», до осіб похилого віку належать громадяни, які досягли пенсійного віку, визначеного статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», або яким до досягнення такого віку залишилось не більше півтора року. Відповідно до статті 26 зазначеного Закону пенсійний вік становить 60 років. Як убачається зі спадкової справи, на момент смерті спадкодавцеві було 58 років і 3 місяці, тобто до пенсійного віку залишалось 1 рік і 9 місяців, а отже вона не підпадала під ознаки особи похилого віку у розумінні закону.
Вказує, що у матеріалах цієї справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували наявність каліцтва, тяжкої хвороби, похилого віку або безпорадного стану спадкодавця у розумінні частини 5 статті 1224 ЦК України. Твердження позивачки про те, що вона приділяла матері більше уваги, ніж брат, свідчать лише про виконання нею свого сімейного обов`язку, однак не підтверджують ані безпорадного стану спадкодавця, ані факту ухилення відповідача від надання необхідної допомоги. При цьому судом встановлено, що спадкодавець вела активний спосіб життя, була соціально активною, самостійно пересувалась, відвідувала судові засідання та займалась громадською діяльністю.
Клопотання про призначення судової експертизи також є безпідставним, оскільки воно вже було предметом розгляду Подільського районного суду міста Києва, за наслідками чого ухвалою від 24 квітня 2023 року в його задоволенні відмовлено.
Зазначена ухвала набрала законної сили та не була оскаржена, при цьому апеляційна скарга не містить вимоги про її скасування. Позивачка була належним чином ознайомлена з цією ухвалою через свого представника, що підтверджується матеріалами справи.
Отже, позовні вимоги фактично зводяться до одноосібного прийняття спадщини без урахування існування іншого спадкоємця, що свідчить про відсутність належного обґрунтування порушеного права та обраного способу захисту.
Мотивуючи наведеним, просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити.
5. Позиція учасників справи.
В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Бабенко Ю.С., підтримали подану апеляційну скаргу, просили суд її задовольнити.
Відповідач ОСОБА_3 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив оскаржуване рішення залишити без змін.
Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Кінько О.В. просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд ухвалив розглянути справу за відсутності приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гаврилової О.В., яка була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, однак у судове засідання не з`явилася, а її неявка не перешкоджає розгляду справи.
6. Позиція суду апеляційної інстанції.
21 січня 2026 року на адресу Київського апеляційного суду надійшло заява адвоката Бабенка Ю.С., який діє в інтересах ОСОБА_1 , про забезпечення позову, у якій просив заборонити приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Гавриловій О.В. вчиняти будь-які дії щодо оформлення спадщини після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до вирішення справи по суті.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 02 лютого 2026 року заяву задоволено частково.
Заборонено приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Гавриловій О.В. видавати свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , до вирішення справи у суді апеляційної інстанції. В іншій частині заяви про забезпечення позову відмовлено.
Вирішуючи питання за клопотанням скаржниці про призначення у справі судово-медичної експертизи, колегія суддів виходить із такого.
Відповідно до частини 1 статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.
Отже, призначення експертизи є процесуальним засобом доказування, який застосовується лише тоді, коли встановлення певних фактів об`єктивно потребує спеціальних знань і не може бути здійснене судом на підставі наявних доказів.
Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
У частині 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина 3 статті 89 ЦПК України).
Як убачається з матеріалів справи, позивачкою на підтвердження доводів про безпорадний стан спадкодавиці та її потребу у сторонньому догляді надано значний обсяг медичної документації, довідок, результатів інструментальних досліджень, відомостей про встановлення ІІ групи інвалідності, а також показання свідків. Зазначені докази були предметом дослідження суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку в оскаржуваному рішенні.
Суд звертає увагу, що вирішуючи цей спір, суд першої інстанції встановив, що мати позивачки через стан здоров`я потребувала певного догляду, проте необхідність лікування достовірно не свідчать про її безпорадний стан у розумінні частини 5 статті 1224 ЦК України.
Колегія суддів приймає до уваги, що клопотання про призначення судово-медичної експертизи було предметом розгляду суду першої інстанції, який ухвалою від 24 квітня 2023 року відмовив у його задоволенні. 
За таких умов колегія суддів робить висновок про відмову у задоволенні поданого клопотання, оскільки обставини, на з`ясування яких спрямована заявлена експертиза, можуть бути установлені судом на підставі наявних у матеріалах справи доказів.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_1 та її представника - адвоката Бабенка Ю.С., пояснення ОСОБА_3 , представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Кінько О.В., розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
7. Фактичні обставини справи, установлені судом.
З матеріалів справи установлено, що ОСОБА_1 є донькою , а ОСОБА_2 є сином ОСОБА_2 , що підтверджується даними свідоцтв про народження НОМЕР_1 , виданого повторно 09 жовтня 2012 року та НОМЕР_2 , виданого 20 квітня 2002 року (том 1 а.с. 13-14).
Відповідно до даних свідоцтва про право власності на житло від 07 березня 2001 року, виданого згідно розпорядження №29318 від 07 березня 2001 року, квартира АДРЕСА_1 на лежить ОСОБА_6 (том 1 а.с. 10).
З даних витягу з Державного реєстру актів цивільного стану №00033757385 від 18 листопада 2021 року убачається, що ОСОБА_6 змінила прізвище на " ОСОБА_6 " - актовий запис про зміну імені №26 від 27 березня 2004 року (том 3 а.с. 11-12 зворот).
З даних довідки на МСЕК №118397 від 25 травня 2017 року убачається, що ОСОБА_2 зверталась за консультацією з приводу цукрового діабету 2 типу, поширеного остеохондрозу хребта із множинними протрузіями, корінцевим больовим синдромом, деформуючого артрозу колінних суглобів з варусною деформацією (том 1 а.с. 246).
З даних довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією АВ №0215626 від 12 липня 2017 року убачається, що ОСОБА_2 з 12 липня 2017 року встановлено ІІ групу інвалідності безстроково (том 1 а.с. 16-17).
З даних листа комунального некомерційного підприємства "Центр первинної медичко-санітарної допомоги №2" Подільського району м. Києва №397 від 10 березня 2020 року убачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , знаходиться під динамічним спостереженням з приводу ІХС, а/с кардіосклероз, гіпертонічна хвороба ІІІ СН ІІ А. Залишкові явища ГРКМ (209 р у вигляді вестибулоатаксичного синдрому та порушення ходьби, цукровий діабет тип ІІ стад. Медикаментозної компенсації (том 1 а.с. 37).
ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується даними свідоцтва про смерть НОМЕР_3 (том 1 а.с. 11).
З даних договорів-замовлень №15.42863П та №15.42864П від 17 листопада 2021 року убачається, що такі укладено між ОСОБА_1 та Ритуальною службою СКП "Спецкомбінат ПКПО". Предметом укладених договорів є організація та проведення виконавцем поховання, облаштування місця поховання, надання ритуальних послуг та реалізації предметів ритуальної належності на кладовищі м. Києва померлої ОСОБА_2 (том 1 а.с. 18-19).
З даних довідок та листів Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві убачається, що ОСОБА_2 перебувала на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у м. Києві (Подільський район) та отримувала пенсію по інвалідності.
25 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гаврилової О.В. із заявою про прийняття спадщини (том 3 а.с. 1).
12 січня 2022 року ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гаврилової О.В. із заявою про прийняття спадщини (том 3 а.с.17).
З даних листа приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу №3/02-14 від 16 лютого 2023 року убачається, що спадкоємцями майна померлої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (том 3 а.с. 33).
Матеріали цивільної справи містять копії медичної документації ОСОБА_8 із змісту та запису яких убачається, що ОСОБА_8 мала ряд хронічних хвороб, зокрема: еформуючий остеоартроз, хондроматоз, патології ендокринної системи (діабет), хвороби крові (гемофілія), обмінні розлади (подагра), проблеми із суглобами, порушення кровообігу.
Судом першої інстанції за клопотаннями обох сторін допитані свідки, які надали такі пояснення.
Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні 15 червня 2023 року показала, що ОСОБА_2 надавав матері матеріальну допомогу, робив те що вона просила зробити, матір та син перебували в нормальних відносинах, ОСОБА_2 організовував місце поховання.
Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні 15 червня 2023 року показала, що відповідач мав гарні відносини з позивачем, ОСОБА_2 купував ліки матері, які заносила ОСОБА_9 , часто переписувався та спілкувався по телефону з матір`ю.
Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні 25 січня 2024 року показала, що позивачка доглядала за матір`ю в лікарні, привозила ліки та продукти. Щодо відносин з сином їй нічого не відомо.
Свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні 25 січня 2024 року показала, що матір раз на місяць приходила до аптеки купувати ліки, позивачка допомагала матері з продуктами та ліками.
Свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні 25 січня 2024 року показала, що вона бачилась з померлою майже кожного дня, ходила в аптеку та на базар, на який влітку ходили разом. Позивачку бачила двічі на місяць, яка привозила продукти. Також, свідок зазначила, що матір жалілась на те що ОСОБА_2 не приїжджав до неї разом з дітьми.
Свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні 25 січня 2024 року надала свідчення того, що бачила як померлу відвідували подруги та дочка. Між матір`ю та сином були натягнуті відносини, розмови були на підвищених тонах, син не допомагав матері.
8. Мотиви, якими керується колегія суддів апеляційного суду, та застосовані норми права.
Відповідно до частини 1 статті 15, частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно зі статтями 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Відповідно до абзацу 2 частини 3 статті 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.
У частині 5 статті 1224 ЦК України встановлено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
Правило абзацу 2 частини 3 статті 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади).
Правило частини 5 статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до Сімейного кодексу України не були зобов`язані утримувати спадкодавця.
Тлумачення норми частини 5 статті 1224 ЦК України свідчить, що усунення від права на спадкування за законом можливе за наявності таких умов: ухилення спадкоємця від надання допомоги спадкодавцеві при наявності у нього можливості її надання; перебування спадкодавця у безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи (постанови Верховного Суду від 11 лютого 2019 року у справі № 756/11676/16-ц (провадження № 61-34600св18), від 25 березня 2019 року у справі № 766/810/17 (провадження № 61-37615св18)).
У постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18), від 19 червня 2019 року у справі № 491/1111/15-ц (провадження № 61-14655св18), від 02 березня 2020 року у справі № 133/1625/18 (провадження № 61-1419св20) суд касаційної інстанції зазначив, що підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.
У постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц (провадження № 61-1302св 18) та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18) зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Отже, ухилення характеризується умисною формою вини.
При цьому, необхідно враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її нагальну необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.
Верховний Суд у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 200/21452/15-ц (провадження № 61-18578св18) зазначив, що безпорадним станом спадкодавця є такий стан, під час перебування у якому особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби; він викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначалося, що безпорадним необхідно розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Безпорадний стан необхідно доводити відповідними записами в медичних документах.
Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади).
Крім того, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 02 березня 2020 року в справі № 133/1625/18 (провадження № 61-1419св20), від 19 червня 2019 року в справі № 491/1111/15-ц (провадження № 61-14655св18), від 04 липня 2018 року в справі № 404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18).
Відхиляючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.
Як убачається з матеріалів справи, наявність у спадкодавиці ОСОБА_2 тяжких хронічних захворювань та встановлення їй ІІ групи інвалідності підтверджується медичною документацією та сторонами не заперечується. Разом із тим сам по собі факт встановлення інвалідності ІІ групи не є безумовною підставою для висновку про перебування особи у безпорадному стані у розумінні частини 5 статті 1224 ЦК України.
З матеріалів справи та показань свідків установлено, що спадкодавиця до моменту смерті фактично проживала одна, самостійно пересувалася, відвідувала аптеку, медичні заклади, спілкувалася із сусідами та знайомими, здійснювала повсякденні дії, пов`язані із забезпеченням побутових потреб, що об`єктивно свідчить про збереження у спадкодавиці здатності до самообслуговування.
Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що потреба у певному догляді чи допомозі не є тотожною безпорадному стану, який передбачає повну або істотну неспроможність особи самостійно забезпечувати свої життєві потреби, проте таких обставин у цій справі не установлено.
Щодо доводів апеляційної скарги про ухилення відповідача від надання допомоги, колегія суддів зазначає таке.
Ухилення у розумінні частини 5 статті 1224 ЦК України має характеризуватися умисною формою вини ? спадкоємець повинен усвідомлювати як потребу спадкодавця у допомозі саме від нього, так і свій обов`язок її надати, мати реальну можливість це зробити та свідомо утримуватися від відповідних дій.
Надані позивачкою докази не підтверджують належними і допустимими засобами доказування факту систематичних звернень спадкодавиці до відповідача з проханням про допомогу та його свідомої відмови від її надання. Водночас в суді першої інстанції свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_9 підтвердили, що відповідач підтримував стосунки з матір`ю, надавав їй матеріальну допомогу, купував ліки, організовував місце поховання. Такі показання не спростовані належними доказами.
Твердження скаржниці про те, що відповідач не взяв участі в організації поховання, спростовується матеріалами справи та показаннями свідків, а саме укладення договорів на поховання позивачкою не виключає участі відповідача у вирішенні організаційних питань.
Посилання скаржниці на зміну процесуальної позиції відповідача також не можуть бути підставою для скасування рішення, оскільки відповідно до принципу змагальності сторони мають право змінювати або уточнювати свою правову позицію, а обов`язок доведення обставин, на які посилається сторона, покладається на неї незалежно від поведінки іншої сторони.
Колегія суддів звертає увагу, що навіть за умови доведеності більш активної участі доньки у догляді за матір`ю, така обставина сама по собі не свідчить про умисне ухилення іншого спадкоємця від виконання обов`язку щодо надання допомоги. Закон не ставить право на спадкування у залежність від ступеня турботи чи моральної оцінки поведінки спадкоємця, а передбачає застосування виключного заходу ? усунення від спадкування ? лише за наявності чітко встановлених і доведених умов.
З огляду на викладене колегія суддів доходить висновку, що позивачкою не доведено у сукупності наявність усіх умов, передбачених частиною п`ятою статті 1224 ЦК України, а саме: перебування спадкодавиці у безпорадному стані в розумінні закону, її потребу в допомозі саме відповідача та умисне ухилення останнього від її надання.
Таким чином, рішення Подільського районного суду міста Києва від 13 серпня 2024 року є законним і обґрунтованим, підстав для його скасування або зміни не встановлено.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.
Порушень норм процесуального права, які давали б підстави для скасування рішення суду, колегією суддів не установлено.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 02 лютого 2026 року заборонено приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Гавриловій О.В. видавати свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , до вирішення справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до частини 9 статті 158 ЦПК України у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.
Ураховуючи те, що колегія суддів не убачає підстав для задоволення апеляційної скарги, внаслідок чого і підстав для задоволення позову, заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Київського апеляційного суду від 02 лютого 2026 року підлягають скасуванню.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , підписану адвокатом Бабенком Юрієм Сергійовичем, залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 13 серпня 2024 року залишити без змін.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Київського апеляційного суду від 02 лютого 2026 року, про заборону приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Гавриловій О.В. видавати свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повну постанову складено 16 березня 2026 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді О.В. Желепа

В.В. Соколова