125/2234/25
2/125/858/2025

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.03.2026 року         м. Бар

Барський районний суд Вінницької області
в складі: головуючого судді Хитрука В.М.,
за участі секретаря судового засідання Рашевської О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

17.11.2025 представник ТОВ «ФК «Гелексі» звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором позики.
Між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі» та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно телекомунікаційної системи було укладено договір позики №86616 від 02.07.2019 в електронній формі.
На той час, ТОВ «ФК «Гелексі» було фінансовою установою та здійснювало діяльність на ринку фінансових послуг.
З цією метою, ТОВ «ФК «Гелексі» було організовано сервіс з надання онлайн позик (https://cashinsky.ua), який забезпечував надання грошових коштів у позику з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем шляхом укладення з клієнтами електронних договорів позики.
Надання клієнтом-позичальником відповіді про прийняття (акцепт) пропозиції, тобто пропозиції ТОВ «ФК «Гелексі» укласти електронний договір позики (оферти), здійснюється в декілька кроків шляхом вчинення певних дій. Так, зміст пропозиції чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій її розміщено, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею, зокрема: - проставляння клієнтом чек-боксу «з умовами договору позики згоден»; - підтвердження даних банківської картки; - натискання кнопки «Підтвердити заявку»; - введення клієнтом коду-підпису у відповідне вікно на сторінці сервісу. Введення клієнтом коду-підпису у відповідне вікно на сторінці сервісу являє собою підписання договору клієнтом з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, як це визначено статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію».
Відповідно до положень Договору позики Позикодавець надає Позичальнику позику (надалі за текстом іменується «позика» в усіх відмінках), а Позичальник зобов`язується повернути позику та грошову винагороду за користування позикою у відповідності до умов Договору, в національній грошовій одиниці України гривні, в сумі та строк встановлений цим Договором. Грошові кошти у позику за цим Договором надаються на умовах невідновлювальної кредитної лінії. Грошові кошти у позику за цим Договором надаються окремими траншами.
Позивач не відкриває рахунки споживачам фінансових послуг та не здійснює їх обслуговування. Тому, з метою перерахування коштів Позичальникам, Позивач уклав договір з надавачем платіжних послуг - ТОВ «ФК «Елаєнс». ТОВ «ФК «Елаєнс» (ТМ «Фонді») є компанією, що мала право на надання платіжних послуг.
На підставі договору №04/08-17-ПК від 04.08.2017 ТОВ «ФК «Елаєнс» (ТМ «Фонді») надавало ТОВ «ФК «Гелексі» послуги з переказу фізичним особам грошових коштів, без відкриття рахунку. Відповідно до змісту довідки наданої платіжним оператором, у результаті платіжної операції на картковий рахунок Позичальника, було успішно перераховано кошти у сумі 5000 грн.
31.07.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду №1 до Договору позики № 86616 від 02.07.2019 року, відповідно до п.1.1.5 строк повернення позики (термін платежу) 29 серпня 2019 року.» В результаті платіжної операції ініційованої Позикодавцем, за посередництва надавача платіжних послуг, сума коштів в розмірі позики була перерахована на картковий рахунок вказаний Позичальником при укладанні Договору позики, що підтверджується відповідною довідкою, яка додається до позовної заяви.
На підставі зазначеного вище договору Позичальнику надано грошові кошти в якості позики у сумі 5000 грн, на умовах строковості, поворотності та оплатності. Відповідно до умов договору позики, стандартна процентна ставка становить 0,01 % в день, підвищена процентна ставка у випадку прострочення терміну платежу становить 3.0%.
Відповідач не виконує свої грошові зобов`язання належним чином, довготривалий строк. Заборгованість відповідача перед позивачем на дату подання позову складає 25104,5 грн, з яких: 5000 грн заборгованість за позикою; 20104,5 грн заборгованість по процентам за користування позикою.
23.03.2026 на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, відповідної до якої представник позивача просив позов задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві, вказав, що відповідачем було вчинено усі необхідні дії, передбачені Законом України «Про електронну комерцію». Зазначає, що нарахування відсотків здійснювалося виключно по 29.08.2019 року, тобто в межах погодженого сторонами строку кредитування ( п.1.1.5 договору позики.)
20.03.2026 представник відповідача подала відзив на позов, в якому просила відмовити в задоволенні позову з підстав того, що наданий позивачем детальний розрахунок заборгованості за кредитом, підготовлені робітниками компанії є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків позивача і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум та не може слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог позивача до відповідачів. Сама позовна заява не містить таких даних, а лише констатує наявність незаконного розміру всієї суми непогашеного кредиту. Зауважує, що не було надано відповідачу графіків нарахування суми заборгованості, про що свідчить відсутність її підпису на розрахунку, наданого позивачем. Також позивачем в порушення умов договору було нараховано відсотки за кредитним договором як у межах строку його дії, так і після закінчення строку його дії понад 29 днів що становить строк кредитування, внаслідок чого розмір заборгованості є неправомірним та не відповідає ст.1050 ЦК України. Позов визнає частково, а саме в частині стягнення тіла кредиту у розмірі 5000,00 грн. та законної комісії у розмірі 2030 грн. Витрати понесені за розгляд справи просить розподілити на позивача та відповідача співрозмірно.
22.01.2026 ухвалою судді відкрито провадження у справі. Визначено розгляд справи провести за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом сторін.
20.03.2026 від представника відповідачки до суду надійшов відзив на позовну заяву, а також заява про слухання справи у їх відсутність.
23.03.2026 від представника позивача надійшла відповідь на відзив. 
Представник позивача просив розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження за відсутності представника.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.
Дослідивши письмові докази, повно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що 02.07.2019 ТОВ «ФК «Гелексі» та ОСОБА_1 уклали договір позики №86616 у електронній формі. Відповідно до п.1.1.1 договору сума позики складає 5000 грн. Згідно п.1.1.2.1 договору розмір процентів складає 0,01 % в день від поточного залишку позики. Відповідно п. 1.1.2.2 договору розмір комісії складає 1,59 % в день від початкового розміру позики. Відповідно п.1.1.5 договору строк повернення позики 25.08.2019 року. Відповідно до п п. 4.1 позичальник зобов`язується повернути позикодавцю суму отриманої позики та виконати всі інші зобов`язання встановлені не пізніше 31.07.2019 року, відповідно до п.1.1.5 строк повернення позики (термін платежу) - 29.08.2019 року.
Відповідно до п.4.3. договору обчислення строку користування позикою та нарахування процентів та комісії за договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. При цьому проценти та комісія за користування позикою нараховуються з дня надання позики до строку повернення позики 25.08.2019 року.
Відповідно до п.5.3 договору у випадку прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю підвищену комісійну винагороду в розмірі 3 % в день від суми позики за кожен день прострочення.
Відповідно до п. 1.1.3 Договору нарахування процентів за Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою.
Також ОСОБА_1 була ознайомлена та підписала одноразовим ідентифікатором таблицю обчислення загальної вартості кредиту та паспорт позики, в якому відображені основні умови Договору позики.
На підтвердження виконання ТОВ «ФК «Гелексі» своїх зобов`язань за цим кредитним договором, позивач надав лист від 01.09.2025, виданий ТОВ «ФК «Елаєнс», згідно з яким 02.07.2019 здійснено переказ кредитних коштів у розмірі 5000,00 грн на картковий рахунок № НОМЕР_1 , номер транзакції в системі 1134945180.
На підтвердження розміру заборгованості позивач надав складений ТОВ «ФК «Гелексі» розрахунок заборгованості, згідно з яким заборгованість по кредитному договору № 86616 від 02.07.2019 становить 25104,5 грн, з яких: 5000 грн. заборгованість за позикою; 20104,5 грн, заборгованість по процентам за користування позикою. 
Судом встановлено, що кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; відповідачка на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов кредитного договору.
В даному випадку для вирішення справи достатньо встановлених фактів, які свідчать що відповідачка була обізнана із відсотковою ставкою, під яку їй надавалися кредитні кошти, а також розміром комісії, у разі неналежного виконання умов договору і підписуючи кредитний договір, фактично погодилася із ними. Тобто, кредитний договір слід вважати вчиненим саме на таких умовах, оскільки дії відповідачки свідчать про схвалення договору, а відтак, і посвідчують наявність її вільного волевиявлення на укладання договору саме на таких умовах.
У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 зроблено висновок, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті3, частина третя статті509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
З досліджених доказів суд приходить до висновку, що укладаючи кредитний договір,відповідачка повною мірою була ознайомлена з його умовами, вільно та свідомо надала свої персональні дані для його укладення та погодилась виконувати усі зазначені в ньому зобов`язання.
Судом не встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність умов кредитного договору вимогам законодавства про несправедливість його умов, без їх доведення відповідно до статей 76-81 ЦПК України.
Кредитний договір № 86616 від 02.07.2019 року містить всі істотні умови, характерні для такого виду договорів, відповідачка погодилася з такою редакцією договору та самостійно надала всі свої персональні дані, необхідні для укладення договору,та особисто підписала його. Крім того суд зауважує, що ознайомившись з умовами договору ОСОБА_1 мала реальну можливість відмовитися від його укладення, однак на момент підписання договору у наданій редакції, додаткових вимог щодо умов договору не заявляла, чим підтверджується свідоме визнання нею умов договору.
Виходячи з оплатного характеру договору позики, відсутні підстави вважати, що умови договору є несправедливими та призводять до дисбалансу прав та обов`язків сторін договору
Посилання представника відповідачки у відзиві на постанови Верховного Суду є некоректними, оскільки до даних правовідносин вони не застосовуються.
Щодо нарахування відсотків, суд зазначає наступне.
Відповідно до п.1.1.1 сума позики складає 5000,00 грн., згідно пункту 1.1.2.1 плата за користування позикою встановлюється у вигляді фіксованих процентів та складає 0,01%, в день від початкового розміру позики; Сторони договору у п.1.1.5 визначили строк повернення позики – 31.07.2019 року, відповідно до дотикової угоди – по 29.08.2019. З наданого розрахунку заборгованості вбачається. Що відповідачу нараховано суму відсотків визначених п.1.1.2.2 в період по 29.08.2019, тобто в межах погодженого сторонами строку кредитування. Також, відповідачкою 31.07.2019 року було здійснено часткове погашення заборгованості в розмірі 2044,50 гривень, що свідчить про узгодження та визнання нею кредитних зобов`язань по вказаному договору позики.
Твердження представника відповідачки щодо нарахування процентів поза строком кредитування суд відхиляє виходячи з наступного.
Так, з розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що проценти та комісія нараховувалися в розмірі, погодженому сторонами в договорі, нарахування проводилося кожного дня з 02.07.2019 року по 29.08.2019 року. 
Після 29.08.2019 року проценти та комісія не нараховувалася, а стягувалася комісія в розмірі 150 грн (передбачена п.5.3 договору комісія в розмірі 3% від суми кредитування).
Відповідно до п. 5.3 Договору, у випадку прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості, складає 3,0% в день від суми позики за кожний день прострочення. Отже, п.5.3 договору передбачена відповідальність боржника, яка застосовується з моменту прострочення терміну платежу в разі наявності заборгованості поза межами строку повернення позики , та яку, як міру відповідальності, сторони визначили у виді підвищеної комісійної винагороди.
Пунктом 1.1.3 Договору позики встановлено, що нарахування процентів за Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. Відповідно до п. 4.3 Договору, обчислення строку користування позикою та нарахування плати за користування позикою за цим Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. При цьому плата за користування позикою нараховуються з дня надання позики Позичальнику до строку повернення позики/траншу, зазначеному в цьому Договорі та/або Додаткових угод до нього включно. Отже, Договором встановлена два види процентів.
З матеріалів справи вбачається, що заборгованість позивачем у встановлений договором строк не погашено.
Статтею 526 ЦК України презюмується, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (статті 610,611 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитним договором та пеню припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (правовий висновок, викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі N 444/9519/12, постановах від 04 липня 2018 року у справі N 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі N 202/4494/16-ц). Можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»).
З розрахунку заборгованості, вбачається, що проценти після 29.08.2019, позикодавець нараховував саме як міру відповідальності на підставі статті 625 ЦК України за правилами, визначеними пунктом 1.1.5 та 5.3 Договору позики, а не як відсотки за правомірне користування кредитом у порядку, передбаченому пунктом 1.1.2.1 Договору. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 (справа №910/4518/16), уточняючи свій правовий висновок, який викладений у постанові від 18.01.2022 (справа 910/17048/17), щодо нарахування процентів до дня фактичного повернення кредиту відповідно до умов кредитного договору, незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів, вказала на те, що можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом». Сторони кредитного договору можуть встановити проценти за неправомірне користування грошовими коштами, іншими словами у випадку неповернення грошових коштів, у визначений кредитним договором строк, та такі проценти можуть нараховуватись й після спливу визначеного кредитним договору строку згідно статті 625 ЦК України. (Позиція Верховного Суду викладена у постановах: Постанова КЦС ВС від 05.03.2025 - № 463/3981/22, Постанова КЦС ВС від 05.03.2025 - № 463/8617/22, Постанова КЦС ВС від 05.02.2025 - № 463/14194/21, Постанова КЦС ВС від 08.01.2025 - № 463/7183/22). Поняття «користування кредитом» є окремим випадком «користування чужими коштами». Термін «користування чужими коштами» Велика Палата Верховного Суду розтлумачила в постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 (пункти 34, 35, 37 відповідно). Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.
Із умов договору вбачається, що сторони передбачили міру відповідальності за несвоєчасне погашення кредиту на лояльних умовах, шляхом нарахування більших відсотків за період після закінчення строку кредитування, коли боржник продовжує користуватись позикою. 
Отже, у даній справі встановлено, що кредитним договором були передбачені проценти у випадку користування Кредитом понад строк - це плата, яка встановлюється за користування позикою після настання строку погашення.
За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У силу ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України). Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Верховним Судом у постанові від 12.01.2021 по справі № 524/5556/19, наголошено, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК).
Згідно з матеріалами справи, між позивачем та відповідачем було укладено договір позики в електронній формі, підписання якого здійснювалося шляхом застосування електронного підпису відповідача. Зазначений підпис було сформовано із використанням одноразового ідентифікатора, направленого на номер мобільного телефону, зазначений відповідачем під час укладення договору. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно із п. 5 ч. 1ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
За змістом статті 1056-1 ЦК України, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі.
Як визначено у ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Згідно із частиною 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Так, боржник може нести відповідальність за порушення умов зобов`язання, яка передбачена в самому зобов`язанні, оскільки в ст. 549 ЦК України як один із видів забезпечення виконання зобов`язання передбачена неустойка (штраф, пеня). Неустойкою є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання і які обчислюються у відсотках від суми невиконаного або від несвоєчасно виконаного зобов`язання. Поряд з цим до нього може застосуватися і така міра відповідальності, яка знаходиться поза межами зобов`язання, встановлена в ч. 2 ст. 625 ЦК України
Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Верховний Суд неодноразово тлумачив сферу застосування цієї статті, а саме: що охоплює собою поняття «грошове зобов`язання», зокрема у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 № 758/1303/15-ц та Постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19). Крім того у Постанові Великої Палати від 04.02.2020 № 912/1120/16 Верховний Суд знову висловив правовий висновок про те, що проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання.
Як визначено ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Відповідно до положення ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Усупереч умов укладеного кредитного договору, зобов`язання щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів у повному обсязі у строки і на умовах, передбачених договором, відповідач належним чином не виконувала, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість.
Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.
Матеріалами справи встановлено, що відповідач, підписавши електронний договір погодилась, що обчислення строку користування позикою та нарахування плати за користування позикою за цим Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. При цьому плата за користування позикою нараховуються з дня надання позики Позичальнику до строку повернення позики/траншу, зазначеному в цьому Договорі.
Відтак, з огляду на свободу договору, яка передбачена статтею 6, 627 ЦК України, сторони на власний розсуд визначили строк кредитування, а також передбачили право кредитора у випадку прострочення погашення кредиту, нараховувати проценти і за період прострочення.
При цьому спірний договір позики та його умови в судовому порядку не оскаржувались, не визнавалися недійсними, а тому є такими, що відповідають волевиявленню сторін та відповідно до статей 628, 629 ЦК України обов`язковими до виконання.
Відповідачкою не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про сплату нею заборгованості у повному обсязі чи про причини несвоєчасного погашення заборгованості за кредитним договором у добровільному порядку.
Суду не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність підстав звільнення відповідачки від відповідальності за порушення зобов`язання, що відповідає положенням ст. 617 ЦК України.
Відповідно до ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 463/3724/18 (провадження № 61-4970св21) Верховний Суд зробив висновок про те, що формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. У постанові Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 910/14452/20 зазначено, що Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. 
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.
Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Краска проти Швейцарії» від 19 квітня 1993 року визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.
Отже, наявними в матеріалах справи письмовими доказами підтверджується факт укладення відповідачкою договору позики, зазначеного в позові, та факт існування заборгованості внаслідок неналежного виконання відповідачкою своїх обов`язків по поверненню кредитних коштів. Надані позивачем докази укладення договору позики та отримання відповідачкою кредитних коштів є належними, допустимими, достовірними та відповідачем спростовані не були всупереч вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України.
Відповідач в порушення вимог договору позики та норм ЦК України, не виконала взяті на себе зобов`язання перед кредитором (позивачем), а тому приходить до висновку про повне задоволення позову.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України документально підтверджені судові витрати позивача, понесені ним при подачі позовної заяви до суду підлягають стягненню з відповідача на користь позивача в повному обсязі, а це витрати по сплаті судового збору 2423,00 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 грн.
При вирішенні питання про стягнення витрат на правничу допомогу у сумі суд звернув увагу на таке. У розумінні положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 року у справі № 751/3840/15-ц, провадження № 14-280цс18, викладено правовий висновок про те, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). У постанові Верховного Суду від 22.12.2018 року у справі № 826/856/18, провадження № К/9901/57401/18, викладено правовий висновок про те, що розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 
З огляду на викладене, позивачем належними та допустимими доказами підтверджено розмір витрат на професійну правничу допомогу у даній справі, з урахуванням кваліфікації, досвіду та завантаженості адвоката. Відтак, з урахуванням вказаних норм закону та ураховуючи, що суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, то судові витрати слід покласти на відповідача.
На підставі викладеного, керуючись ст. 3-13, 19, 76-81, 89, 259, 263-265, 274 ЦПК України, Суд
УХВАЛИВ:
Позов задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі» заборгованість за договором позики в розмірі 25104,5 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі» також судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 2423,00 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 5000 грн.
Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів до Вінницького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції, а у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Сторони у справі: позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі», (01054, м. Київ, вулиця В`ячеслава Липинського, буд.10/1, код ЄДРПОУ 41229318);
Відповідач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ).
Суддя: