Справа № 444/1794/24
Провадження № 2/444/64/2026

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року        м. Жовква
Жовківський районний суд Львівської області у складі:
головуючий суддя Зеліско Р. Й.
секретар судового засідання Мамедова Г.І.
з участю представника відповідача Стабрин В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Жовква Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах позивача ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення земельного сервітуту та відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В : 

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про встановлення земельного сервітуту та відшкодування матеріальної та моральної шкоди, в якому просить суд: 
1) встановити земельний сервітут на право обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд розташованого у АДРЕСА_1 на земельні ділянки площею 0,0250 га з кадастровим номером 4622710200:01:003:0049 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування будівель торгівлі та земельну ділянку площею 0,0323 га з кадастровим номером 4622710200:01:003:0064 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, згідно висновку судової земельно-технічної експертизи;
2) стягнути з ОСОБА_3 , 1955 року народження, АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 в користь ОСОБА_2 , АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 загальну матеріальну суму у розмірі 273 574 гривні; 
3) стягнути з ОСОБА_3 , 1955 року народження, АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ,в користь ОСОБА_2 , 1952 року народження, АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 загальну моральну суму у розмірі 80 000 гривні; 
4) стягнути з ОСОБА_3 , 1955 року народження, АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ,в користь ОСОБА_2 , 1952 року народження, АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 загальну суму у розмірі 353 574 гривні.
В обґрунтування своїх вимоги посилався на те, що у 1998 році він придбав будинок АДРЕСА_1 до складу входив житловий будинок – 6 кімнат житловою площею 120,7 кв.м, кухня, літня кухня, сарай вбиральня. В подальшому житловий будинок вибув з його володіння поза його волею. 17.02.2000 Жовківський районний суд наклав арешт на цей будинок та заборонив ОСОБА_4 проводити будь-які дії щодо даного будинку. Разом з тим, під час дії ухвали про забезпечення позову ОСОБА_4 приватизовано земельну ділянку, що виділена для обслуговування вказаного будинку, площею 0,1573 га, йому було видано державні акти на землю. В подальшому, рішенням суду вказаний будинок було повернуто йому з незаконного володіння ОСОБА_4 .. Однак, існування права власності на земельну ділянку під цим будинком за відповідачем перешкоджає йому вільно користуватися його власністю, що спонукало ОСОБА_2 звернутися до суду за захистом своїх прав. Рішенням Кам`янка-Бузького районного суду від 28.12.2022 позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії ЛВ-Д-1008 від 03.07.2000 виданий на ім`я ОСОБА_4 в частині земельної ділянки площею 0,1000 га. переданої для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, кадастровий номер земельної ділянки 4622710200:01:003:0065. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Постановою Львівського апеляційного суду від 30.06.2023 рішення залишено без змін. Постановою ВС від 28.02.2024 зазначені рішення залишені без змін.
Також вказує, що на неправомірно приватизованій земельній ділянці відповідач побудував магазин та отримав 30.01.2008 свідоцтво про власності на нього, яке 31.01.2008 зареєстрував у КП ЛОР «БТІ та ЕО». До позовної заяви додано консультаційний висновок №ІК-23 від 02.03.2024 та звернувся до суду про проведення будівельно-технічної експертизи про відшкодування витрат на поліпшення майна стосовно сараю (магазину) та земельних ділянок та на збільшення ринкової вартості земельних ділянок та сараю (магазину) через поліпшення майна.
29 квітня 2024 року Жовківський районний суд у задоволенні заяви ОСОБА_1 , поданої в інтересах позивача ОСОБА_2 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах позивача ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення земельного сервітуту та відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовлено. Постановою від 07 листопада 2024 року Львівського апеляційного суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , поданої в інтересах позивача ОСОБА_2 залишено без задоволення. Ухвалу Жовківського районного суду Львівської області від 29 квітня 2024 залишено без змін. 
06 січня 2025 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 - представника ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року у справі за заявою представника ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 , поданої в інтересах позивача ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення земельного сервітуту та відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовлено.
Ухвалою судді від 29 квітня 2024 року прийнято справу до розгляду та призначено підготовче засідання у справі.
04 грудня 2024 року призначено у справі судову земельно-технічну та будівельно-технічну експертизи.
29 вересня 2025 року поновлено провадження у справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах позивача ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення земельного сервітуту та відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
15 жовтня 2025 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 в інтересах позивача ОСОБА_2 про надання розстрочки по оплаті вартості експертизи по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах позивача ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення земельного сервітуту та відшкодування матеріальної та моральної шкоди - відмовлено.
Провадження у цивільній справі № 444/1794/24 (провадження № 2/444/120/2025) за позовом ОСОБА_1 в інтересах позивача ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення земельного сервітуту та відшкодування матеріальної та моральної шкоди, зупинити до моменту проведення по справі судової земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи, призначеної ухвалою Жовківського районного суду Львівської області від 04 грудня 2024 року. Провадження по справі зупинити до отримання висновку експертизи.
29 жовтня 2025 року поновлено провадження у справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах позивача ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення земельного сервітуту та відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Призначено справу до підготовчого судового розгляду в приміщенні Жовківського районного суду.
Ухвалою суду від 18.11.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
У судовому засіданні 09.02.2026 позивач та його представник підтримали позовні вимоги з підстав наведених у позовній заяві та заявах по суті позовних вимог. В подальшому, представник позивача просив суд розглядати справу без участі позивача та представника позивача, а позовні вимоги підтримав у повному обсязі.
У судове засідання прибув представник відповідача та заперечив щодо задоволення позовних вимог вказавши про їх безпідставність та необґрунтованість. Зокрема вважав, що факт існування права власності ОСОБА_4 на земельну ділянку під будинком Позивача та перебудовою сараю Відповідачем, не перешкоджає ОСОБА_2 вільно користуватися його власністю. 
Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини.
Відповідно до договору купівлі-продажу від 30.07.1998, ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_2 купив житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1 . Цей договір було посвідчено приватним нотаріусом Галань Г.О.
05.11.1998 року між ОСОБА_6 , який діяв від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , яка діяла від імені ОСОБА_8 укладено договір купівлі-продажу житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1 .
07.02.2000 року між ОСОБА_6 , який діяв за дорученням як представник продавця, та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, який посвідчено приватним нотаріусом Окіс І.С. відповідно до якого, житловий будинок АДРЕСА_1 перейшов у власність ОСОБА_4 ..
Згідно реєстраційного посвідчення ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 21.02.2000 за ОСОБА_9 зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .
Ухвалою судді Жовківського районного суду Львівської області від 17.02.2000 накладено арешт на будинок АДРЕСА_1 та заборонено вчиняти будь-які нотаріальні дії щодо даного будинку. Актом опису майна від 24.10.2000, який затверджений начальником Жовківського ВДВС виконано таку ухвалу суду про забезпечення позову, описано будинок АДРЕСА_1 та передано на зберігання ОСОБА_4 ..
Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 19.07.2004 у справі №2-2/2004, визнано недійсним: доручення на розпорядження будинком АДРЕСА_1 видане 31.07.1998 ОСОБА_2 на ОСОБА_6 ; договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 , укладений 05.11.1998 від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , яка діяла від імені ОСОБА_10 ; договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 , укладений 07.02.2000 між ОСОБА_10 та ОСОБА_4 .. Зобов`язано ОСОБА_4 повернути ОСОБА_2 будинок АДРЕСА_1 та усунути перешкоди у користуванні цим майном.
Вказане рішення суду залишено без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 18.04.2005 та ухвалою Верховного Суду України від 28.04.2006. 
15.09.2005 ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» зареєструвало право власності на будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 на підставі дублікату договору купівлі-продажу від 30.07.1998.
На підставі даних Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, ОСОБА_4 був власником таких земельних ділянок:-кадастровий номер 4622710200:01:003:0065, яка розташована в АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1 га.;-кадастровий номер 4622710200:01:003:0064, яка розташована в АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, площею 0,0323 га.; -кадастровий номер 4622710200:01:003:0049, яка розташована в АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування будівель торгівлі, площею 0,025 га..
Таким чином, з моменту прийняття рішення про передачу земельної ділянки у власність попередньому власнику житлового будинку ОСОБА_4 , площа земельної ділянки, яка визначена для будівництва і обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 становить 0,1 га., що прямо визначена у державному акті на права власності та у реєстрі речових прав на нерухоме майно. І саме на таку частину земельної ділянки має право позивач ( ОСОБА_2 ), до якого перейшло право власності на будинок, тобто на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком та яка є необхідною для його обслуговування. Щодо іншої частини спірної земельної ділянки, то на переконання суду, така не відноситься до спірного будинковолодіння, а є відмінною з огляду на її цільове призначення, окремо визначену площу та була набута в порядку визначеному земельним законодавством України.
Так, з поданих до суду доказів та пояснень представника відповідача встановлено, що ОСОБА_4 набув право власності на дві земельні ділянки, а саме 0,10 га. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 0,0573 га. для ведення особистого підсобного господарства. А в подальшому, земельна ділянка для ведення особистого підсобного господарства площею 0,0573 га. була розподілені на дві окремі земельні ділянки, а саме земельну ділянку площею 0,025 га. для будівництва і обслуговування будівель торгівлі та площею 0,0323 га. для ведення особистого селянського господарства (0,025 + 0,0323 = 0,0573), які не відносяться до житлового будинку в АДРЕСА_1 . Такий магазин був збудований ОСОБА_4 на земельній ділянці, право власності на яку він набув в порядку визначеному чинним законодавством. Як видно з рішення виконавчого комітету Дублянської міської ради від 29.12.2007 року №173 таким було оформлено ОСОБА_4 право власності та видано свідоцтво про право власності на магазин промислових та продуктових товарів в АДРЕСА_1 , площею 161,40 кв.м.. А відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 30.01.2008 року ОСОБА_4 був власником магазину промислових та продуктових товарів площею 161,4 кв.м., за адресою АДРЕСА_1 . А як доводиться копією витягу про реєстрацію права власності від 31.01.2008 ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» здійснило державну реєстрацію права власності даного свідоцтва про право власності. Відповідно до листа приватного нотаріуса Якимів Н.Б. від 07.04.2015 встановлено, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а його спадкоємцем є дружина ОСОБА_3 , яка спадщину прийняла. Позивач користується – особисто власним входом до свого будинковолодіння, і існування права власності у відповідача на свої земельні ділянки ні в якому разі не перешкоджає позивачу вільно користуватися його власністю. Зі сторони вулиці у відповідача був окремий вхід до магазину, який був обладнаний парапетом, що також не перешкоджало позивачу користуватися своєю власністю, який позивач безпідставно знищив парапет та замурував вхід до магазину (фото долучені до матеріалів справи), де в поясненнях в позовній заяві намагається ввести суд в оману стверджуючи про неможливість користуватися своєю власністю. 
Право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (землекористувачем) земельної ділянки.
Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпоряджання земельною ділянкою.Право земельного сервітуту закріплено за певним обтяжуючим об`єктом по відношенню до іншого обтяженого об`єкту, а не щодо конкретної особи, відтак - не залежить від власників відповідних об`єктів сервітуту. Земельним кодексом України право земельного сервітуту визначається як право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Власник, землекористувач земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, має право: вимагати від осіб, в інтересах яких встановлено земельний сервітут, плату за його встановлення, якщо інше не передбачено законом; на відшкодування збитків, завданих встановленням земельного сервітуту.
Земельний сервітут встановлюється за домовленістю між власниками сусідніх земельних ділянок на підставі договору, у разі недосягнення сторонами домовленості щодо встановлення або умов сервітуту, спір вирішується судом за позовом осіб, що потребують встановлення сервітуту. Право земельного сервітуту виникає після його державної реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на земельну ділянку відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень". Щодо змісту договору про встановлення земельного сервітуту, то, виходячи з його цільової спрямованості, слід чітко викласти усі права та обов`язки, що надаватимуться сервітуарію (особі, в інтересах якої встановлений сервітут). Також невід`ємною частиною договору земельного сервітуту є технічний (кадастровий) план спірної земельної ділянки, яким визначається обґрунтування площі і меж чужої земельної ділянки на яку поширюється право сервітуту. Земельний сервітут не підлягає відчуженню, зокрема він не може бути предметом купівлі-продажу, застави та не може передаватися будь-яким способом особою, в інтересах якої цей сервітут встановлено, іншим фізичним та юридичним особам (ч.3 ст. 101 Земельного кодексу України).
Набувальна давність – це коли особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном – протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно – через п`ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Набувальна давність поширюється на випадки фактичного, безтитульного (незаконного) володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу, наприклад, договору найму, оренди, зберігання тощо, виключає застосування набувальної давності. Об`єктом правової охорони є нерухоме або рухоме майно. При віднесенні речей до категорії нерухомості в науці цивільного права використовується два критерії: матеріальний – ступінь зв`язку цих речей із землею, і юридичний – віднесення законом тих чи інших речей до нерухомих. Наявність одного із цих критеріїв є достатньою. За першим критерієм до нерухомих речей належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких без непропорційного збитку для їх призначення є неможливим (жилі будинки, насадження, майнові комплекси) (ст. 181 ЦК). Юридичний критерій застосовується для віднесення до категорії нерухомого майна речей, роль яких у цивільному обороті надзвичайно важлива (повітряні й морські судна внутрішнього плавання, космічні об`єкти). Рухомими речами визнаються такі, які можна вільно переміщувати в просторі.
Володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна (наприклад, покупець, купуючи річ у продавця, не знав, що той не мав права її продавати, а обставини купівлі-продажу не давали підстав для сумніву в правомірності такого правочину).
В разі виникнення спору встановити характер володіння (добросовісне й недобросовісне) має тільки суд з урахуванням обставин справи, з якої виникло володіння чужою річчю. Разом з тим, суд повинен мати на увазі, що фактичне володіння вважається правомірним, якщо інше не випливає з закону або не встановлено рішенням суду (ст. 397 ЦК України). Володіння, що виникло в результаті здійснення злочину, не може вважатися добросовісним. Володіння має бути відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним. Володіння має бути безперервним протягом визначених законом строків (для нерухомого майна протягом 10 років, а для рухомого майна – 5 років). В силу ч. 2 ст. 344 ЦК до часу фактичного володіння особа може приєднати час, протягом якого майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.
Стосовно наявності умов, за яких можливе набуття права власності за набувальною давністю – Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.07.2018 року у справі № 539/1605/16-ц.
При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.
У цій справі слід відмовити у задоволенні позову тому, що на підставі належним чином доказів, поданих сторонами, позивач не набув право власності на спірні магазин і земельні ділянки за набувальною давністю, оскільки не міг не знати про те, що спірні магазин і земельні ділянки належить на праві власності відповідачу. Позивач не є добросовісним набувачем, а «відкритість і безперервність користування» спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.
Невід`ємне поліпшення нерухомого майна - результати заходів, спрямованих на покращення фізичного (технічного) стану та (або) якісних характеристик нерухомого майна.
Частиною 3 ст. 390 ЦК України встановлено, що добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів. Добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість (ч. 4 ст. 390 ЦК України).
У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-389цс16 зазначено, що: «частина третя зазначеної норми матеріального права регулює права добросовісного або недобросовісного набувача чужого майна на відшкодування витрат, здійснених ним з часу, коли у власника виникло право на повернення цього майна або на отримання доходів від його використання. Разом з тим положення частини четвертої статті 390 ЦК України застосовуються до правовідносин, при яких добросовісному набувачу (володільцю) належить право на поліпшення набутого ним майна та залишення за собою результатів такого поліпшення за умови можливості їх відокремлення або право на відшкодування сум, на які збільшилась вартість поліпшеного майна, за неможливості їх відокремлення. Застосування зазначених норм матеріального права суттєво різниться залежно від визначення підстав та сум, які підлягають відшкодуванню. Зокрема за положеннями частини третьої підлягають відшкодуванню фактичні витрати, здійснені добросовісним або недобросовісним набувачем, які необхідно було зробити задля збереження майна або на його утримання з часу, коли власнику належало право зокрема на повернення майна. На відміну від норми частини третьої статті 390 ЦК України, за положеннями частини четвертої цієї статті добросовісному набувачу або володільцю належить право отримати відокремлювані поліпшення майна або право на відшкодування невідокремлюваних поліпшень пропорційно збільшенню вартості майна унаслідок цих поліпшень.
Оскільки позивач та відповідачка не укладали жодних договорів щодо спірного майна (магазину і земельної ділянки площею 0,0250 га., за адресою АДРЕСА_1 ) відповідач вважає, що позивач не є і не може являтись добросовісним набувачем.
Відповідно до норм цивільного законодавства (ч.5 ст. 23 ЦК України) моральна шкода полягає:у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Ця ж стаття закріплює, що моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб, якщо інше не встановлено законом.
Однак, визначення поняття «моральна шкода», способи вирахування ступеня і розміру моральної шкоди не закріплені в національному законодавстві. Тому судді та учасники судового процесу керуються визначенням наданим Верховним суду України у п.3 постанови пленуму «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача; вини останнього в її заподіянні. Лише наявність та доведеністю всіх 4 елементів такої типової для правопорушення формули дає право на відшкодування моральної шкоди.
Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Консультаційний висновок про оціночну вартість об'єкта нерухомості - це орієнтовна довідка про ринкову вартість для нерухомості, що використовується як аналітична інформація для внутрішніх цілей (без юридичної сили). Для офіційних цілей потрібен офіційний Звіт про оцінку майна. Поданий позивачем консультаційний висновок про оціночну вартість об`єкта нерухомості №ІК-23 від 22.04.2024 року суб'єктом оціночної діяльності Віницькою Торгово-промисловою палатою містить інформацію про сарай під літерою «Б».Підставою проведення дослідження є замовлення ОСОБА_11 від 02.04.2024 року,мета дослідження – консультування з приводу оціночної вартості сараю під літерою «Б».Дата Дослідження – 02.04.2024 рік. Вихідні данні отримані з копії дублікату договору купівлі-продажу житлового будинку від 30.07.1998 року (реєстраційний №1-2734); копія витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15.09.2005р. номер витягу 8359329; копія технічного паспорта на житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 станом на 27.09.1999р..В застережені чітко зазначено, що даний висновок містить інформацію про оціночну вартість майна через неможливість проведення робіт з оцінки (а саме ідентифікації об'єкта оцінки), може бути використаний лише для нарахування та сплати судового збору.
Аргумент позовної заяви про те, що консультаційний висновок про орієнтовну вартість сараю під літерою «Б» дасть суду важливе підґрунтя для винесення рішення, є недопустимим доказом, та не заслуговує на увагу, з підстав зазначених вище та правових висновків викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 914/881/17 (провадження № 12-18гс18).
Правові засади здійснення оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності в Україні, її державного та громадського регулювання, забезпечення створення системи незалежної оцінки майна з метою захисту законних інтересів держави та інших суб`єктів правовідносин у питаннях оцінки майна, майнових прав та використання її результатів визначені Законом України від 12 липня 2001 року № 2658-III «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» (далі - Закон № 2658-III).
Згідно з частиною четвертою статті 3 Закону № 2658-III процедури оцінки майна встановлюються нормативно-правовими актами з оцінки майна. У випадках проведення незалежної оцінки майна складається звіт про оцінку майна. Вимоги до звітів про оцінку майна та актів оцінки майна встановлюються відповідно до статті 12 цього Закону.
Підставою проведення оцінки майна є, зокрема, договір між суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання та замовником оцінки, який укладається в письмовій формі та може бути двостороннім або багатостороннім (за змістом частини першої статті 10 і частини першої статті 11 Закону № 2658-III).
Статтею 32 Закону № 2658-III передбачена відповідальність оцінювачів та суб`єктів оціночної діяльності, частиною другою якої визначено, що оцінювачі та суб`єкти оціночної діяльності - суб`єкти господарювання несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору, зокрема, за недостовірність чи необ`єктивність оцінки майна, відповідно до умов договору та закону.
Відтак, чинним законодавством України передбачені підстави відповідальності суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання в разі неналежного виконання (зокрема, недостовірність чи необ`єктивність оцінки майна) ним своїх обов`язків.
Водночас звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності (частина перша статті 12 Закону № 2658-III).
Системний аналіз наведених норм чинного законодавства свідчить про те, що звіт про оцінку майна є документом, який фіксує дії суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо оцінки майна, здійснювані ним у певному порядку та спрямовані на виконання його професійних обов`язків, визначених законом і встановлених відповідним договором.
Звіт про оцінку майна не створює жодних правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає та підтверджує зроблені суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання висновки і його дії щодо реалізації своєї практичної діяльності.
Аналітичні дослідження щодо вартості майна, надані позивачем, містять інформацію, що суб`єктом оціночної діяльності не проводився безпосередній огляд та обстеження об`єктів оцінки. Фактична оцінка була зроблена зі слів позивача та на підставі наданого технічного паспорту. Тобто надані позивачем докази на підтвердження вартості майна, є недостовірними та недопустимими.
Представник відповідача зазначив що в Жовківському районному суді Львівської області розглядаються наступні цивільні справи: справа № 444/1542/24 позивач ОСОБА_2 , відповідач ОСОБА_3  третя особа Жовківське районне управління Державної виконавчої служби у Львівській області, про відшкодування витрат на поліпшення майна й ринкової вартості та моральної шкоди; справа № 444/1646/24 позивач ОСОБА_2 , відповідач ОСОБА_3  третя особа Жовківське районне управління Державної виконавчої служби у Львівській області, про відшкодування витрат на поліпшення майна й ринкової вартості та моральної шкоди; справа № 444/1794/24 позивач ОСОБА_2 , відповідач ОСОБА_3 , про встановлення земельного сервітуту та відшкодування матеріальної та моральної шкоди, які по своєму змісту (предмету спору і колу осіб – одинакові. Отже, твердження позивача (в порушення вимог стаття 175 Цивільного процесуального кодексу України) про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав не відповідає дійсності. Вважає, що позивач, його представники маніпулюють судами. Порушення позивачем підтвердження про відсутність інших позовів з тим же предметом і підставами зазвичай призводить до залишення позову без розгляду або повернення позовної заяви у цивільному процесі (ЦПК України), оскільки це свідчить про множинність проваджень, що є порушенням принципів процесуальної економії та законності, і це виявляється під час розгляду, а не на стадії прийняття позову. Таким чином, позивач, його представники, звертаються в суди з метою не виконання рішення Жовківського районного суду Львівської області від 03 грудня 2012 року в цивільній справі № 2-9/11 яким задоволено позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 в інтересах якого діяв ОСОБА_12 , ОСОБА_13 про відшкодування витрат на поліпшення майна та стягнуто з ОСОБА_2 , 1952 року народження, мешканця та зареєстрованого АДРЕСА_4 , не працюючого, ідн. код НОМЕР_2 в користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що був зареєстрований та проживав АДРЕСА_5 , не працює, ідн. код НОМЕР_3 - 551 тис. 875 грн. /п`ятсот п`ятдесят одну тисячу вісімсот сімдесят п`ять грн. 00 коп./ витрат на поліпшення будинку АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 1952 року народження, мешканця та зареєстрованого АДРЕСА_4 , не працюючого, ідн. код НОМЕР_2 в користь ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що був зареєстрований та проживав АДРЕСА_5 , не працює, ідн. код НОМЕР_3 - 3457,20 грн. /три тисячі чотириста п`ятдесят сім грн. 20 коп./ судових витрат пов`язаних із проведенням будівельно-технічної експертизи.
Як зазначив представник відповідача, питання земельного сервітуту мало місце при розгляді цивільної справи № 1308/1048/2012. В даній цивільній справі, представники ОСОБА_3 пропонували ОСОБА_2 , при необхідності, укласти земельний сервітут. Однак пропозицій від останнього, ОСОБА_3 – не надходили.

Відповідно до листа начальника Управління соціального захисту населення Жовківської районної державної адміністрації Львівської області від 02.03.2020р. № 04-393, станом на 02.03.2020 року особи ОСОБА_14 , 2016 р.н.,…. ОСОБА_2 , 1952 р.н. на обліку в УСЗН Жовківської РДА не перебувають, жодного виду соціальних державних допомог не отримують. 
Відповідно до Акта № 49 від 31.08.2021р., складеного комісією в складі, затвердженого наказом департаменту міської агломерації від 01.06.2021р. № 12-з в житловому будинку в АДРЕСА_1 зареєстровано 9 осіб. Висновком цієї ж комісії встановлено, що згідно виходу комісії 04.08.2021р., 16.08.2021р. та 31.08.2021р., що за вказаною адресою дані зареєстровані особи відсутні. Факт фактичного проживання (не проживання) встановити не вдалося, оскільки ворота зачинені, доступ до будинку обмежений.
Згідно до листа голови Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 26.07.2022р. № 36-вих.52126, зазначено, що… Дублянська міська рада Жовківського району Львівської області не повідомляла Шевченківську районну адміністрацію Львівської міської ради про встановлення опіки над майном недієздатного ОСОБА_2 , яке знаходиться у місті Дубляни. Опікун недієздатного не звертався до районної адміністрації щодо встановлення опіки над майном недієздатного ОСОБА_2 .. Також, в листі зазначено, що до районної адміністрації тричі (16.02.2021, 06.04.2021 та 19.05.2021) надходили звернення ОСОБА_1 – опікуна недієздатного ОСОБА_2 , про надання органом опіки та піклування дозволу на продаж будинку АДРЕСА_1 , власником якого є недієздатна особа. З подібним листом від 29.07.2022 року до Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради в інтересах ОСОБА_2 звертався ОСОБА_15 (син ОСОБА_2 ), в якому просив опікунську раду надати дозвіл на продаж будинку АДРЕСА_1 , власником якого є, недієздатний ОСОБА_2 , оскільки сім`я ОСОБА_2 має намір купити будинок для недієздатного ОСОБА_2 , дітей і неповнолітніх онуків у м. Вінниці. 
Позивачем не надано належних та допустимих доказів, не доведено, що нормальне використання його земельної ділянки неможливе без обтяження сервітутом чужої сусідньої земельної ділянки, а також те, що потреби особи, в інтересах якої встановлений сервітут, не можуть бути задоволені будь-яким іншим способом.
Керуючись статтями 258, 259, 264, 265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-
УХВАЛИВ :

У позовній вимозі  ОСОБА_2 про встановлення земельного сервітуту на право обслуговування  житлового будинку, господарських будівель та споруд розташованого за адресою: АДРЕСА_1 на земельні ділянки площею 0,0250 га з кадастровим номером 4622710200:01:003:0049 з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування будівель торгівлі та земельну ділянку площею 0,0323 га з кадастровим номером 4622710200:01:003:0064 з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, згідно висновку судової земельно-технічної експертизи - відмовити.

У позовній вимозі ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_3 (1955 року народження, АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) в користь ОСОБА_2 (1952 року народження, АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) загальну матеріальну суму у розмірі 273 574 гривні - відмовити.

У позовній вимозі ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_3 (1955 року народження, АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) в користь ОСОБА_2 (1952 року народження, АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) загальну моральну суму у розмірі 80 000 гривень - відмовити.

У позовній вимозі ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_3 (1955 року народження, АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) в користь ОСОБА_2 (1952 року народження, АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) загальну суму у розмірі 353 574,00 гривні.

У позовній вимозі ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_3 (1955 року народження, АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) в користь ОСОБА_2 (1952 року народження, АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) витрати на професійну правничу допомогу в сумі 71 313,00 грн. - відмовити.

Копію рішення направити учасникам справи- для відома.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 

Повний текст рішення виготовлено 19.02.2026 року.

Суддя:      Зеліско Р. Й.