номер провадження справи 7/233/25 

ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.04.2026 Справа № 908/3802/25
м.Запоріжжя Запорізької області 
Господарський суд Запорізької області у складі судді Лєскіної Ірини Євгенівни, за участі секретаря судового засідання Даниленко Віти Сергіївни, розглянувши у судовому засіданні матеріали справи № 908/3802/25
за позовом: Акціонерного товариства “Запоріжжяобленерго” (69035, м. Запоріжжя, вул. Сталеварів, 14, ідентифікаційний код юридичної особи 00130926)
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “Запорізький титано-магнієвий комбінат” (69600, м. Запоріжжя, вул. Теплична, 18, ідентифікаційний код юридичної особи 38983006)
про стягнення 653475,67грн,

за участю представників учасників справи: 
від позивача: Зінченко О.М., дов. №532 від 09.12.2025, додаткова угода від 27.05.2025, витяг з наказу № 291/од від 07.06.2023, витяг з наказу №2275-к від 01.08.2013
від відповідача: не з`явився

Процесуальні дії у справі. Процесуальні питання, вирішені судом. 
До Господарського суду Запорізької області звернулось Акціонерне товариство “Запоріжжяобленерго” з позовом до відповідача – Товариства з обмеженою відповідальністю “Запорізький титано-магнієвий комбінат” про стягнення 641 261, 30 грн суми боргу за послуги із забезпечення перетікань реактивної електричної енергії за період квітень - травень 2025 року, 7 735, 82 грн суми три відсотка річних, 4 478, 55 грн суми інфляційних нарахувань.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.12.2025 справу № 908/3802/25 передано на розгляд судді Лєскікій І.Є.
Ухвалою суду від 22.12.2025 позовну заяву прийнято судом до розгляду, відкрито провадження у справі №908/3802/25, присвоєний номер 7/233/25, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 14.01.2026 о 11 год. 00 хв. з урахуванням ухвали суду про виправлення описки щодо дати призначення підготовчого засідання.
У підготовчому засіданні 14.01.2026 брав участь представник позивача.
Представник відповідача у судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце підготовчого засідання відповідач повідомлений належним чином шляхом направлення відповідної ухвали суду до його електронного кабінету, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа, наявною в матеріалах справи.
У підготовчому засіданні суд з`ясував думку представника позивача про можливість проведення засідання за відсутності відповідача. 
Представник позивача залишила питання на розсуд суду.
Ухвалою від 14.01.2026 суд відклав підготовче засідання на 04.02.2026 о 11 год. 30 хв. 
У підготовчому засіданні 04.02.2026 брав участь представник позивача.
Представник відповідача у судове засідання не з`явився. Про причини неявки суд не повідомив. Будь-яких заяв чи клопотань процесуального характеру до суду від відповідача не надходило. Про дату, час та місце підготовчого засідання відповідач повідомлений належним чином шляхом направлення відповідної ухвали суду до його електронного кабінету, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа, наявною в матеріалах справи.
У підготовчому засіданні судом розглянуті питання, передбачені частиною 2 ст. 182 ГПК України.
Судом у підготовчому засіданні 04.02.2026 з`ясовано у представника позивача, чи про всі обставини повідомлено суд, чи всі докази подані, чи можливо закрити підготовче провадження та призначити розгляд справи по суті.
Представник позивача повідомив суд, що ним повідомлено про всі обставини, всі докази надані, не заперечив проти призначення справи до судового розгляду по суті.
Ухвалою суду від 04.02.2026 суд продовжив строк підготовчого провадження, закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті на 11.03.2026 о/об 09 год. 30 хв.
У судовому засіданні 11.03.2026 представник позивача у вступному слові підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі з підстав, викладених у позові.
Представник відповідача у судове засідання не з`явився. Про причини неявки суд не повідомив. Будь-яких заяв чи клопотань процесуального характеру до суду від відповідача не надходило. Про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином шляхом направлення відповідної ухвали суду до його електронного кабінету, про що свідчить довідка про доставлення електронного листа, наявна в матеріалах справи. 
Ухвалою суду від 11.03.2026 суд оголосив перерву у судовому засіданні до 07.04.2026 о 12год. 30 хв. 
У системі «Електронний суд» 12.03.2026 позивачем сформовані додаткові пояснення щодо нарахування 3% річних та суми інфляційних втрат. 
Відповідачем через систему «Електронний суд» 13.03.2026 подано клопотання у якому останній просить суд зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій до 1000,00грн, ураховуючи відсутність можливості здійснювати погашення заборгованості перед позивачем, зумовлену зупинкою діяльності комбінату, а також зважаючи на те, що позивачем не надано доказів спричинення йому збитків внаслідок несвоєчасної оплати заборгованості за договором. 
Позивачем через систему «Електронний суд» 18.03.2026 подані заперечення щодо поданого відповідачем клопотання про зменшення штрафних санкцій. 
У судовому засіданні 07.04.2026 представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі, просить суд позов задовольнити.
Відповідач про причини неявки представника у судове засідання 07.04.2026 суд не повідомив. Про дату, час та місце проведення підготовчого засідання відповідачі були повідомлені судом належним чином, що підтверджується довідками про доставку електронного листа на адрес відповідача через систему «Електронний суд», ураховуючи наявність у відповідача електронного кабінету. 
Господарський суд зазначає, що судом було дотримано права відповідача у частині належного повідомлення про дату, час та місце судових засідань. Однак, відповідач, у свою чергу, наданими процесуальним законом правами щодо активної участі в судовому розгляді не скористалися. 
Фіксація судового процесу здійснювалась за допомогою технічного засобу, відповідно до положення ст. 222 ГПК України.
У судовому засіданні 07.04.2026 справу розглянуто по суті за участю представника позивача. Суд проголосив вступну та резолютивну частини рішення. 

Стислий виклад позицій позивача, відповідача. 
Позивач - Акціонерне товариство “Запоріжжяобленерго” звернулось до Господарського суду Запорізької області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю “Запорізький титано-магнієвий комбінат” (далі – ТОВ «ЗТМК») про стягнення 641 261, 30 грн суми боргу за послуги із забезпечення перетікань реактивної електричної енергії за період квітень - травень 2025 року; 7 735, 82 грн суми три відсотка річних; 4 478, 55 грн суми інфляційних нарахування. 
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на невиконання відповідачем зобов`язання за договором про надання послуг з розподілу електричної енергії. 
Позов заявлено на підставі ст. ст. 11, 15, 16, 509, 525, 526, 530,625 ЦК України. 
Відповідач правами, наданими процесуальним законом, зокрема, ст.ст. 42, 165, 169 ГПК України, не скористався, відзив на позов, жодних доказів щодо спірних правовідносин суду не надав, позицію щодо предмету спору не висловив, участі у судових засіданнях не брав.
Відповідачем подано лише клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, мотивоване обставинами зупинки діяльності відповідача. 
Відповідно до частини 9 статті 165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
На підставі частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права, зокрема, у справі «Осіпов проти України», де Суд нагадав, що стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Суд повинен лише встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. 
Оскільки відповідач своїм процесуальним правом на формування заперечень з приводу доводів, викладених у позові, не скористався, відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк без поважних причин не надав, ураховуючи процесуальні строки, встановлені для розгляду справи, суд розглянув справу за наявними у ній матеріалами, що містять достатньо відомостей про правовідносини сторін.

Обставини справи, встановлені судом, та докази, що їх підтверджують.
Відповідно до ст. 2 Закону Україн «Про ринок електричної енергії», який набув чинності 13.04.2017 (далі – Закон), основні умови діяльності учасників ринку електричної енергії та взаємовідносин між ними визначаються нормативно правовими актами, що регулюють впровадження цього Закону, зокрема, кодексом системи передачі, кодексом систем розподілу, кодексом комерційного обліку, правилами роздрібного ринку, іншими нормативно-правовими актами.
За положеннями п. 96 ч. 1 ст. 1 Закону учасниками ринку електричної енергії (далі – учасник ринку) є виробник, електропостачальник, трейдер, оператор системи передачі, оператор системи розподілу, оператор малої системи розподілу, оператор ринку, гарантований покупець, оператор установки зберігання енергії та споживач, які провадять свою діяльність на ринку електричної енергії в порядку, передбаченому цим Законом.
На виконання вимог Закону з 01.01.2019 Акціонерне товариство «Запоріжжяобленерго» (далі – Позивач, АТ «Запоріжжяобленерго», оператор системи) розпочало провадження господарської діяльності з розподілу електричної енергії на території Запорізької області на підставі отриманої ліцензії, що видана на підставі постанови НКРЕКП від 13.11.2018 №1415. Тобто з 01.01.2019 Позивач є Оператором системи розподілу та надає послугу з розподілу.
Згідно зі ст. 46 Закону оператор системи розподілу надає послуги з розподілу електричної енергії на підставі договорів про надання послуг з розподілу. Договори про надання послуг з розподілу є публічними договорами приєднання та укладаються на основі типових договорів, форма яких затверджується Регулятором (НКРЕКП).
Відповідно до ст. 633 Цивільного кодексу України публічним є договір, в якому одна сторона – підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. 
Пунктом 1.2.4. Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 №312 (далі – ПРРЕЕ) встановлено, що Оператор системи укладає договір споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії на основі Типового договору споживача про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії, який є додатком 3 до цих Правил, з кожним власником мереж. 
На виконання вимог законодавства в сфері електроенергетики, зокрема, постанови НКРЕКП від 13.11.2018 року №1415 Позивачем, для забезпечення публічності, розміщено договір на офіційному веб-сайті ОСР: http//www.zoe.com.ua. 
Відповідно до п. 2.1.5. ПРРЕЕ договір споживача про надання послуг з розподілу/ передачі електричної енергії є публічним договором приєднання та укладається на основі типового договору, що є додатком 3 до цих Правил та як правило, укладається шляхом приєднання споживача за заявою-приєднання до розробленого оператором системи договору на умовах складеного оператором системи паспорта точки розподілу/передачі.
Товариством з обмеженою відповідальністю “Запорізький титано-магнієвий комбінат” 14.12.2021 підписано заяву-приєднання до договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії з 01.01.2019 на умовах договору про постачання електричної енергії №76 від 01.12.2012. 
Таким чином, відповідно до чинного законодавства Договір №76 споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії є публічним договором приєднання і є укладений між сторонами з 01.01.2019 в редакції Позивача, опублікованої на сайті http//www.zoe.com.ua (далі – Договір). 
Пунктом 12.8. Договору сторони встановили, що Додатки № 4, 5, 6, 6.1, 7К, 14, 14.1, 14.2, 14.3, 15, 17 до Договору є публічними, зокрема Додаток №15 «Договір про надання послуг із забезпечення перетікань реактивної електричної енергії», що опублікований на сайті http//www.zoe.com.ua (далі – Договір ЗПРЕЕ). 
Пунктом 1.1.2 ПРРЕЕ визначене поняття договору про надання послуг із забезпечення перетікань реактивної електричної енергії - домовленість двох сторін, яка є документом певної форми і встановлює зміст та регулює правовідносини між споживачем та оператором системи розподілу/оператором системи передачі під час визначення плати за перетікання реактивної електричної енергії. 
Отже, між Позивачем та Відповідачем укладено публічний Договір ЗПРЕЕ, який водночас є публічним додатком до Договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії №76. 
За умовами п. 1.1 Договору ЗПРЕЕ Оператор системи надає послуги із забезпечення перетікань реактивної електричної енергії до електроустановок споживачів, що експлуатують електромагнітно незбалансовані установки з неефективним співвідношенням активної і реактивної потужності, а Споживач вживає вичерпних технологічних заходів щодо компенсації перетікань реактивної електричної енергії у своїх електричних мережах та/або здійснює оплату Оператору системи за перетікання реактивної електричної енергії згідно з умовами Договору та додатками до нього, що є його невід`ємними частинами. 
Відповідно до пп. 1 п. 3.1 Договору ЗПРЕЕ Оператор системи має право на отримання від Споживача плати за перетікання реактивної електричної енергії, визначеної відповідно до Методики обчислення плати за перетікання реактивної електроенергії, затвердженої центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної політики в електроенергетичному комплексі. 
Згідно пп. 1, 2 п. 2.2 Договору ЗПРЕЕ Споживач зобов`язується виконувати умови Договору ЗПРЕЕ, здійснювати оплату за перетікання реактивної електричної енергії згідно з «Порядком розрахунків за надання послуги із забезпечення перетікань реактивної електроенергії» (Додаток № 15.1 до Договору ЗПРЕЕ). 
Пунктом 1 Додатку №15.1 до Договору ЗПРЕЕ встановлено, що плата за надання послуги із забезпечення перетікань реактивної електричної енергії визначається Оператором системи Споживачу відповідно до «Методики обчислення плати за перетікання реактивної електроенергії», затвердженої Наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 06.02.2018 №87 зі змінами внесеними наказом Міненерго України №764 від 30.11.2020, та зареєстрованої в Мін`юсті України 02.04.2018 р. за №392/318-44 (далі – Методика). 
Відповідно до п. 3 Додатку № 15.1 Споживач не пізніше 14-00 години третього календарного дня місяця, наступного за розрахунковим, направляє свого представника до Оператора системи для подання двох екземплярах оформлених з боку Споживача «Акта про обсяги споживання реактивної електричної енергії за розрахунковий період» та «Акта про обсяги генерації реактивної електричної енергії за розрахунковий період». Зазначені Акти подаються Споживачем підписаними уповноваженою особою Споживача та скріплені його печаткою. Оператор системи підписує вищезазначені акти та по одному примірнику кожного акта повертає Споживачу.
Пунктом 4 Додатку №15.1 до Договору ЗПРЕЕ встановлено, що оплата послуги із забезпечення перетікань реактивної електричної енергії виконується Споживачем на підставі рахунка, виставленого Оператором системи. Сума платежу визначається виходячи із обсягів фактично спожитої та генерованої Споживачем реактивної електричної енергії, відповідно до даних наданих Споживачем «Акта про обсяги споживання реактивної електричної енергії за розрахунковий період», «Акта про обсяги генерації реактивної електричної енергії за розрахунковий період» та умов цього додатку з урахуванням сум платежів, що надійшли від Споживача. 
Отже, підставою для оплати Споживачем є отриманий ним рахунок, здійснений на підставі зазначених вище актів. 
Відповідно до пункту 6 Додатку №15.1 до Договору ЗПРЕЕ Споживач зобов`язаний у термін, що не перевищує 5 робочих днів з дня отримання рахунка, здійснити оплату рахунка, що надається йому Оператором системи. Датою отримання рахунка, вважається:
- у випадку вручення рахунка уповноваженому представнику Споживача – дата отримання цього рахунка Споживачем, зазначена ним в рахунку на екземпляріОператора;
- у разі направлення рахунка рекомендованим листом – дата, зазначена на фінансовому чеку поштового відділення, що підтверджує відправлення, з урахуванням поштового пробігу документа (по місту – 3 дні, по області – 5 днів, по Україні – 7 днів);
- у разі направлення рахунка нарочним – дата вручення його Споживачу;
- у разі направлення рахунка інтернет-сервісом – дата, визначена п. 3.5 Додатка №4 Договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії. 
Позивач на виконання умов Договору та вимог ПРРЕЕ виконав свої зобов`язання в частині обчислення обсягів споживання реактивної електроенергії та направлення Споживачу відповідних рахунків.
Так, ПАТ «Запоріжжяобленерго» було виставлено рахунки за послуги із забезпечення перетікань реактивної електричної енергії ТОВ «ЗТМК», а саме:
- рахунок №76/04-Р від 30.04.2025 на суму 338 308, 04 грн.;
- рахунок №76/05-Р від 31.05.2025 на суму 302 953, 26 грн.; 
Рахунки було направлено рекомендованими поштовими відправленнями, що підтверджується матеріалами справи. 
Однак, порушуючи умови договору, відповідач не виконав належним чином свої договірні зобов`язання в частині своєчасної та повної оплати за надання послуг із забезпечення перетікань реактивної електричної енергії. 
Із метою досудового врегулювання спору Позивачем на адресу Відповідача 14.11.2025 були направлені вимоги від 12.11.2024 № 007.5-66/6510 та № 007.5-66/6509 про сплату заборгованості за послуги із забезпечення перетікань реактивної електричної енергії та про сплату інфляційних нарахувань та 3% річних за несвоєчасну оплату виставлених рахунків на суму загальну суму 653 475, 67 грн.
На день подання позовної заяви споживачем послуги не оплачені. 
Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем за надані послуги із забезпечення перетікань реактивної електричної енергії за період з квітня по травень 2025 року складає 641 261, 30 грн.
Крім того, позивачем нараховані 7 735,82 грн суми три відсотка річних та 4 478,55грн суми інфляційних нарахування. 
Зазначені обставини підтверджені матеріалами справи та не спростовані відповідачем.

Норми права та мотиви, з яких виходить господарський суд при ухваленні рішення. Висновки суду. 
Відповідно до ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ч.2 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно із п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України договори та інші правочини є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
За приписами ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. 
Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Приписами ст. 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Згідно з п. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 
Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 
Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України зазначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. 
Як зазначалось вище, з 01 січня 2019 року Акціонерне товариство «Запоріжжяобленерго» розпочало провадження господарської діяльності з розподілу електричної енергії на території Запорізької області на підставі отриманої ліцензії, що видана на підставі постанови НКРЕКП від 13.11.2018 р. №1415. 
Тобто з 01.01.2019 року позивач є Оператором системи розподілу та надає послугу з розподілу. На виконання вимог законодавства в сфері електроенергетики, зокрема, постанови НКРЕКП від 13.11.2018 року №1415 позивачем, для забезпечення публічності, розміщено на офіційному вебсайті ОСР: http//www.zoe.com.ua, «Договір споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії» та Заяви-приєднання. 
Згідно зі ст.46 Закону України «Про ринок електричної енергії», договори про надання послуг з розподілу є публічними договорами приєднання та укладаються на основі типових договорів, форма яких затверджується Регулятором (НКРЕКП). 
Пунктом 1.2.4. Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 р. №312 (далі ПРРЕЕ) встановлено, що Договір споживача з оператором системи укладається з кожним споживачем, електроустановки якого приєднані на території діяльності оператора системи. При цьому договір споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії розробляється оператором системи розподілу на підставі додатка 3 до ПРРЕЕ. 
Відповідно до п. 2.1.4. ПРРЕЕ Договір споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії за ініціативою споживача або оператора системи відповідно до визначених ПРРЕЕ випадків, як правило, укладається шляхом приєднання споживача за заявою-приєднанням до розробленого оператором системи розподілу договору на умовах складеного оператором системи розподілу паспорта точки розподілу. 
Згідно ст. 633 Цивільного кодексу України публічним є договір, в якому одна сторона – підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Відповідно до положень статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.
Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. (ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України).
Пунктом 4 Додатку №15.1 до Договору ЗПРЕЕ встановлено, що оплата послуги із забезпечення перетікань реактивної електричної енергії виконується Споживачем на підставі рахунка, виставленого Оператором системи. Сума платежу визначається виходячи із обсягів фактично спожитої та генерованої Споживачем реактивної електричної енергії, відповідно до даних наданих Споживачем «Акта про обсяги споживання реактивної електричної енергії за розрахунковий період», «Акта про обсяги генерації реактивної електричної енергії за розрахунковий період» та умов цього додатку з урахуванням сум платежів, що надійшли від Споживача. 
Відповідно до пункту 6 Додатку №15.1 до Договору ЗПРЕЕ Споживач зобов`язаний у термін, що не перевищує 5 робочих днів з дня отримання рахунка, здійснити оплату рахунка, що надається йому Оператором системи. Датою отримання рахунка, вважається:
- у випадку вручення рахунка уповноваженому представнику Споживача – дата отримання цього рахунка Споживачем, зазначена ним в рахунку на екземпляріОператора;
- у разі направлення рахунка рекомендованим листом – дата, зазначена на фінансовому чеку поштового відділення, що підтверджує відправлення, з урахуванням поштового пробігу документа (по місту – 3 дні, по області – 5 днів, по Україні – 7 днів);
- у разі направлення рахунка нарочним – дата вручення його Споживачу;
- у разі направлення рахунка інтернет-сервісом – дата, визначена п. 3.5 Додатка №4 Договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії. 
Порушуючи умови договору, відповідач не виконав належним чином свої договірні зобов`язання в частині своєчасної та повної оплати за надання послуг із забезпечення перетікань реактивної електричної енергії. 
На день розгляду справи по суті сума заборгованості за послуги із забезпечення перетікань реактивної енергії становить 641261,30грн, відповідачем не погашена, пред`явлена до стягнення обґрунтовано, підтверджена матеріалами справи. 
Відповідач доказів належного виконання зобов`язання з оплати наданих позивачем послуг у спірний період суду не надав, заявлені позовні вимоги не спростував.
Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 ст. 598, ст. 599 Цивільного кодексу України).
Ураховуючи викладене вище, оскільки заборгованість відповідача перед позивачем у сумі 641261,30 грн основного боргу за послуги із забезпечення перетікань реактивної енергії належним чином доведена, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про суми основного боргу. 
Щодо нарахування 3% річних та суми інфляційних втрат суд зазначає таке.
Відповідно до статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Частиною 1 статті 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18).
Виходячи із положень статті 625 Цивільного кодексу України, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Визначене частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України право стягнення інфляційних втрат і трьох відсотків річних є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які, через інфляційні процеси, матимуть іншу цінність, порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані (у тому числі у вигляді прострочення оплати відповідних товарів та послуг).
У разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у такого боржника в силу закону (ч.2 ст.625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму "інфляційних втрат" як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.
Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.
Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.
Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
Згідно з рекомендаціями щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладених у листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р, при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця.
У постанові Верховного Суду від 20.11.2020 у справі № 910/1307/19 викладений правовий висновок, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.
Позивачем заявлені вимоги про стягнення 3 % річних у розмірі 7735,82грн та інфляційних втрат у розмірі 4478,55грн та надано відповідний розрахунок.
Контррозрахунок відповідач не надав.
Перевіривши із використанням інформаційно-пошукової системи «Законодавство» наданий позивачем розрахунок річних відсотків та інфляційних втрат, суд установив, що він є арифметично правильним.
З урахуванням викладеного позовні вимоги про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 7735,82грн та інфляційних втрат у розмірі 4478,55грн є доведеними та обґрунтованими.
Приписами ст. ст. 76, 77 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно із ст. ст. 78, 79 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Ураховуючи вище встановлені обставини, приписи ст.ст. 74, 76, 77-79, 86 ГПК України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 641261,30 грн основного боргу за послуги із забезпечення перетікань реактивної енергії за квітень-травень 2025 року, 4478,55 грн інфляційних втрат; 7735,82 грн 3 % річних, є обґрунтованими, підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та підлягають задоволенню в повному обсязі.
Щодо клопотання відповідача про зменшення трьох процентів річних та інфляційних втрат суд зазначає таке. 
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Такі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), від 07 лютого 2024 року у справі № 910/3831/22 (провадження № 12-45гс23).
Інфляційні втрати та проценти річних є спеціальним видом цивільно-правової відповідальності за прострочення грошового зобов`язання і входять до складу такого зобов`язання (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18).
Законодавець у главі 24 Господарського кодексу України (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин) врегулював загальні засади відповідальності учасників господарських відносин таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.
Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.
Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19) дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.
Велика Палата Верховного Суду зазначає, що у справі № 902/417/18 зроблено загальний висновок про можливість суду за певних умов зменшити розмір процентів річних, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, тоді як підстави для такого зменшення процентів річних суд повинен установлювати в кожному конкретному випадку.
Законодавство не містить переліку підстав для зменшення процентів річних. Такими підставами можуть бути, зокрема, дії боржника, спрямовані на належне виконання зобов`язання, ступінь вини боржника, міра виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, інші інтереси сторін, дії чи бездіяльність кредитора, очевидна неспівмірність заявленої суми процентів річних порівняно із сумою боргу, а також інші підстави, підтверджені конкретними обставинами справи.
Заявляти про наявність підстав для зменшення процентів річних та доводити, що вони підтверджуються конкретними обставинами справи, має саме боржник, а суд з огляду на наявні в матеріалах справи докази має надати оцінку обґрунтованості таких доводів та вирішити питання про можливість зменшення процентів річних.
Також при вирішенні питання про зменшення процентів річних суд має враховувати принципи розумності, справедливості, пропорційності та дотримуватись балансу між інтересами боржника і кредитора.
До того ж у постанові від 05 червня 2024 року у справі № 910/14524/22 (провадження № 12-4гс24) Велика Палата Верховного Суду зазначала, що зменшення судом заявлених до стягнення штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, є правом, а не обов`язком суду і може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи та наданих учасниками справи доказів.
З огляду на зазначені правові висновки Верховного Суду, враховуючи правову природу процентів річних як визначеної законом плати боржника за користування грошовими коштами кредитора, їх розмір може бути зменшено.
При цьому суд при визначенні розміру, до якого можна зменшити проценти річних, обмежений нормою частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, яка визначає, що боржник має сплатити кредитору три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) від простроченої суми.
Отже, саме три проценти річних є законодавчо встановленим розміром процентів річних, які боржник повинен сплатити у разі неналежного виконання грошового зобов`язання. Три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником. Тому зменшення судом процентів річних можливе лише до такого розміру, тобто не менше ніж три проценти річних.
Відтак розмір процентів річних, який становить законодавчо встановлений розмір трьох процентів річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), не підлягає зменшенню судом.
Наведені правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2025 у справі № 903/602/24. 
Верховний Суд у своїй практиці послідовно дотримується правової позиції щодо неможливості зменшення розміру інфляційних втрат (висновки про це викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 жовтня 2023 року у справі № 904/4334/22, від 24 січня 2024 року у справі № 917/991/22, від 01 жовтня 2024 року у справі № 910/18091/23 та від 05 листопада 2024 року у справі № 902/43/24, а також у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 712/4975/22).
Інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (Методологічні положення щодо організації статистичного спостереження за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року № 519).
Інфляційні втрати є наслідком інфляційних процесів в економіці, вони об`єктивно виникають унаслідок знецінення грошових коштів, а їх стягнення є компенсацією за понесені втрати.
Компенсація кредитору інфляційних втрат згідно з положеннями частини другої статті 625 Цивільного кодексу України є мінімальною гарантією захисту його інтересів, яка забезпечує збереження цінності грошових коштів протягом прострочення оплати боржником відповідних товарів, робіт чи послуг.
Інфляційні втрати не є штрафними санкціями чи платою боржника за користування коштами кредитора, вони входять до складу грошового зобов`язання і є способом захисту майнового права та інтересу. 
Тому, на відміну від процентів річних, суд не може зменшити розмір інфляційних втрат.
Щодо решти пояснень та доводів учасників справи суд зауважує таке.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Поряд із цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Із урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи документів та доводів учасників процесу була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків стосовно наявності підстав для задоволення позову у даній справі не спростовує.

Судові витрати.
Судовий збір на підставі положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на відповідача шляхом стягнення з останнього на користь позивача 7841,71грн. 

Керуючись ст.ст. 2, 5, 11, 13, 14, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, п. 1. ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір»,

ВИРІШИВ:
Позов задовольнити повністю.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Запорізький титано-магнієвий комбінат” (69600, м. Запоріжжя, вул. Теплична, 18, ідентифікаційний код юридичної особи 38983006) на користь Акціонерного товариства “Запоріжжяобленерго” (69035, м. Запоріжжя, вул. Сталеварів, 14, ідентифікаційний код юридичної особи 00130926) 641 261 (шістсот сорок одну тисячу двісті шістдесят одну) гривню 30 копійок боргу за послуги із забезпечення перетікань реактивної електричної енергії з період квітень-травень 2025 року, 7 735 (сім тисяч сімсот тридцять п`ять) гривень 82 копійки 3% річних, 4 478 (чотири тисячі чотириста сімдесят вісім) гривень 55 копійок суми інфляційних втрат, 7 841 (сім тисяч вісімсот сорок одну) гривню 71 копійку судового збору.
Після набрання рішенням законної сили видати наказ. 

Відповідно до ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Центрального апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 17.04.2026.

Рішення розміщується в Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою у мережі Інтернет за посиланням: http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя І.Є. Лєскіна