ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№380/20701/25
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2026 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої - судді Потабенко В.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 (далі також – відповідач), в якій просить суд: 
- визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 у звільненні ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту "ж" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку з закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану;
- зобов`язати військову НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту "ж" пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку з закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що відповідач протиправно відмовив позивачу щодо звільнення з військової служби, оскільки контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах рядового складу закінчився, і позивач не висловив бажання продовжити військову службу. 
Ухвалою від 20.10.2025 суддя відкрила провадження в адміністративній справі та вирішено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін. 
05.11.2025 від відповідача за вх. №88268 надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача заперечив позовні вимоги, пояснивши, що позивач дійсно проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Старший солдат ОСОБА_1 подав рапорт про звільнення із військової служби відповідно до п.п. “ж” п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”. Вказаний рапорт зареєстровано у військовій частині НОМЕР_1 за вх. № 7408/а від 14.07.2025. За результатами розгляду рапорту старшого солдата ОСОБА_1 командиром військової частини НОМЕР_1 прийнято рішення про відмову у його задоволенні, про що військовослужбовця було повідомлено належним чином. Рішення про відмову у задоволенні рапорту старшого солдата ОСОБА_1 обґрунтовано тим, що на укладений із ним контракт не поширюється дія п.п. “ж” п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”. Відповідне рішення про відмову у задоволенні рапорту старшого солдата ОСОБА_1 є абсолютно обґрунтованим, в той час як доводи представника позивача про протилежне є такими, що абсолютно не відповідають нормам матеріального права. Представник відповідача також зазначив, що при кваліфікації спірних правовідносин в частині визначення строку військової служби старшого солдата ОСОБА_1 необхідно враховувати вимоги ч. 1 ст. 58 Конституції України, якою встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Так, з 18.05.2024 набрав чинності Закон України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку”, яким викладено в новій редакції ст. 23 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”. Важливим є те, що п. 2 ч. 9 ст. 23 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, в редакції, чинній станом на день укладення контракту на проходження військової служби із ОСОБА_1 , було передбачено, що для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки: на період проведення мобілізації, крім випадків, визначених п. 3 ч. 5 ст. 26 цього Закону; до дня завершення виконання завдань в інтересах оборони України, безпосередньої участі у веденні воєнних (бойових) дій, у тому числі на території проведення антитерористичної операції, а також у районах здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії держави, що формально чи фактично є учасником воєнних дій проти України; на період дії воєнного стану, крім випадків, визначених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону. Така ж норма міститься і у п. 2 ч. 8 ст. 23 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, в редакції з 18.05.2024. Однак, до 18.05.2024 п. 3 ч.5 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” не містила такої підстави для звільнення з військової служби як закінчення строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану, а тому застосування до спірних правовідносин п.п. “ж” п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” є невиправданим та таким, що не відповідає нормам ст. 58 Конституції України, адже норма, якою було встановлено строки служби на момент укладення контракту із ОСОБА_1 , не вказувала на те, що підставою для його закінчення є закінчення строку контракту, укладеного під час дії правового режиму воєнного стану. Також, представник відповідача зазначив, що відповідно до п. 4 контракту, укладеного між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України передбачено обов`язок кожної з його сторін не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку контракту повідомити про небажання укладати новий контракт. Однак рапорт ОСОБА_1 подано з порушенням вказаного строку, що додатково свідчить про правомірність рішення командира військової частини НОМЕР_1 , прийнятого за результатами розгляду відповідного рапорту. Відтак, просив суд відмовити у задоволенні позову. 
Відповідно до ч. 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Оскільки відсутні клопотання будь-якої зі сторін про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку. 
30.09.2022 між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_2 було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Сил України на посадах осіб рядового складу строком на 3 роки. 
Відповідно до п. 3 контракту цей Контракт є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін на 3 роки; Контракт може бути достроково припинено (розірвано) з ініціативи Міністерства оборони України або громадянина України в порядку та на підставах, визначених Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.
Відповідно до п. 4 контракту сторони зобов`язуються не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку контракту повідомити одна одну про бажання або небажання укладати контракт чи відмову в його укладанні із зазначенням причин, передбачених нормативно-правовими актами.
14.07.2025 позивач подав рапорт по команді щодо звільнення з військової служби на підставі п.п. "ж" п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі – Закон №2232-ХІІ) - контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби під час проведення мобілізації та дії воєнного стану: у зв`язку з закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану.
Рапорт відповідачем зареєстровано за вихідним номером № 7408/а від 14.07.2025. 
За результатами розгляду рапорту старшого солдата ОСОБА_1 командиром військової частини НОМЕР_1 прийнято рішення про відмову у його задоволенні. 
Позивач із такою відмовою не погоджується, тому звернувся до суду із даним позовом. 
Вирішуючи спір по суті, суд виходив з такого.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Статтею 68 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України.
Згідно із ст. 106 Конституції України Президент України, зокрема, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
У зв`язку з військовою агресією російською федерації проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/202 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та на час розгляду справи не скасований.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 12.03.1992 №2232-ХІІ (далі - Закон №2232-ХІІ).
За змістом ч. ч. 1-3 та 9 ст. 1 Закону №2232-ХІІ (тут і надалі в редакцій чинній на момент виникнення спірних правовідносин) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; взяття громадян на військовий облік; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов (направлення) на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають взяттю на військовий облік; призовники - особи, які взяті на військовий облік; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.
Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 2 Закону №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Проходження військової служби здійснюється:
громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом), за направленням або за призовом;
іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту та Національній гвардії України.
Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
Пунктом 6 ст. 2 Закону №2232-ХІІ визначені види військової служби: базова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів та закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти), а також закладів фахової передвищої військової освіти; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Відповідно до ч. 2 ст. 23 Закону №2232-ХІІ для громадян України, які приймаються на військову службу за контрактом та призначаються на посади, встановлюються, зокрема, такі строки військової служби в календарному обчисленні: для осіб рядового складу - 3 роки.
Частиною 3 ст. 23 Закону №2232-ХІІ визначено, що для осіб, які приймаються на військову службу за контрактом в особливий період та призначаються на посади, крім осіб, зазначених в абзаці другому цієї частини, строки військової служби в календарному обчисленні встановлюються відповідно до частини другої цієї статті.
Для військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, які під час дії особливого періоду вислужили не менше двох місяців, осіб, звільнених з військової служби під час дії особливого періоду, які приймаються на військову службу за контрактом в особливий період (крім періоду дії воєнного стану), строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється один рік або на строки, визначені частиною четвертою цієї статті. Строк проходження військової служби для таких військовослужбовців може бути продовжено за новими контрактами на один рік або на строки, визначені частиною четвертою цієї статті. У разі закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію дія таких контрактів припиняється достроково.
Під час дії воєнного стану для осіб, які приймаються на військову службу за контрактом, та військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період строк військової служби може встановлюватися на час до оголошення рішення про демобілізацію або на строки, визначені частиною другою цієї статті.
Відповідно до п. 2 ч. 8 ст. 23 Закону №2232-ХІІ для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки:
на період проведення мобілізації, крім випадків, визначених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону;
до дня завершення виконання завдань в інтересах оборони України, безпосередньої участі у веденні воєнних (бойових) дій, у тому числі на території проведення антитерористичної операції, а також у районах здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії держави, що формально чи фактично є учасником воєнних дій проти України;
на період дії воєнного стану, крім випадків, визначених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону.
В особливий період, крім періодів проведення мобілізації та дії воєнного стану, військова служба для військовослужбовців, строк контракту яких закінчився, може бути продовжена за новими контрактами на строки, визначені частиною четвертою цієї статті.
Як встановлено з матеріалів справи, станом на дату подання позивачем рапорту – 14.07.2025, діяла редакція Закону №2232-ХІІ, де у п.п. "ж" п. 3 ч. 5 ст. 26 зазначено, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах під час проведення мобілізації та дії воєнного стану у зв`язку з закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану.
Проте, вказані зміни внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» №3633-ІХ від 11.04.2024 (далі - Закон №3633-ІХ).
Таким чином, п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону №2232-XII зазнав суттєвих змін з моменту укладання позивачем контракту про проходження військової служби, а саме доповнений підпунктом «ж», на підставі якого позивач просив звільнити його зі служби.
Водночас, станом на дату укладення контракту строки військової служби під час дії особливого періоду визначались ч. 9 ст. 23 Закону №2232-XII (редакції від 29.10.2022), п. 2 якої передбачав, що під час дії особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки: з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, крім випадків, визначених п. 3 ч. 5 ст. 26 цього Закону; з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених п. 3 ч. 5 ст. 26 цього Закону.
При цьому, п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону №2232-XII не містив приписів про звільнення з військової служби у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану.
Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 визначається порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з виконанням громадянами військового обов`язку в запасі.
Згідно з п. 15 наведеного вище Положення, з громадянами, які добровільно вступають на військову службу, зокрема, укладається контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України - письмова угода, що укладається між громадянином і державою, від імені якої виступає Міністерство оборони України, для встановлення правових відносин між сторонами під час проходження військової служби.
Отже, контракт про проходження військової служби це добровільна письмова угода, що укладається між громадянином України та Державою (в особі Міністерства оборони України) для встановлення правових відносин, умов та строків служби.
За загальними правилами у контракті зазначаються предмет, істотні та додаткові умови, строк дії контракту та реквізити сторін. За взаємною домовленістю сторони можуть визначити додаткові умови контракту про проходження військової служби, що не суперечать законодавству та не звужують обсяг прав особи.
Судом встановлено, що 30.09.2022 між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_2 було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Сил України на посадах осіб рядового складу строком на 3 роки. Тобто, вказаний контракт позивачем було укладено вже період дії воєнного стану. 
Відповідно до п. 1 контракту позивач взяв на себе зобов`язання, зокрема: проходити військову службу у Збройних Силах України протягом строку дії Контракту, а в разі настання особливого періоду і понад встановлений строк контракту відповідно до вимог, визначених п. 2 ч. 9 ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» відповідно до вимог, визначених законодавством, що регулює порядок проходження військової служби та цим контрактом. 
Пунктом 3 контракту визначено, що цей контракт є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін на 3 (три) роки.
Пунктом 4 контракту передбачено, що сторони зобов`язуються не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку контракту повідомити одна одну про бажання або небажання укладати контракт чи відмову в його укладенні із зазначенням причин, передбачених нормативно-правовими актами.
Контракт набрав чинності 30.09.2022 у відповідності до його п. 11.
Отже, зі змісту укладеного між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України Контракту випливає, що сторони узгодили такі умови контракту, як:
- зобов`язання позивача проходити військову службу у Збройних Силах України протягом строку дії Контракту, а в разі настання особливого періоду і понад встановлений строк контракту відповідно до вимог, визначених п. 2 ч. 9 ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» відповідно до вимог, визначених законодавством, що регулює порядок проходження військової служби та цим контрактом. 
- строк дії контракту 3 роки, проте в разі настання особливого періоду і понад встановлений строк контракту;
- зобов`язання сторін не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку контракту повідомити одна одну про бажання або небажання укладати контракт чи відмову в його укладенні із зазначенням причин, передбачених нормативно-правовими актами.
На момент укладання контракту від 30.09.2022 чинне законодавство містило імперативну норму, що дія контракту продовжується понад встановлені строки з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону №2232-XII, яка на момент укладання контракту не містила приписів про звільнення з військової служби у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану.
Водночас, внесені Законом №3633-ІХ від 11.04.2024 суттєві зміни до Закону №2232-XII, зокрема до п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону №2232-XII не скасовують укладений 30.09.2022 між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України контракт, не вносять зміни в суттєві та додаткові умови проходження позивачем військової служби та не свідчать про автоматичне скасування домовленостей, досягнутих сторонами до внесення відповідних змін до законодавства, а тому, на переконання суду, не можуть бути підставою для автоматичного звільнення позивача з військової служби, всупереч умовам контракту.
Окрім того, як вбачається зі змісту п. 4 контракту сторони узгодили, що вони зобов`язуються не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку контракту повідомити одна одну про бажання або небажання укладати контракт чи відмову в його укладенні із зазначенням причин, передбачених нормативно-правовими актами.
Враховуючи те, що контракт було укладено 30.09.2022, строк його дії закінчувався 30.09.2025, отже про бажання або небажання укладати контракт чи відмову в його укладенні із зазначенням причин, передбачених нормативно-правовими актами позивач був зобов`язаний повідомити відповідача не пізніше ніж до 30.06.2025, тоді як рапорт про небажання продовжувати військову службу було подано лише 14.07.2025, що свідчить про недодержання позивачем умов п. 4 контракту.
З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідач, відмовляючи позивачу в звільненні з військової служби на підставі п.п. «ж» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із закінченням строку служби у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану діяв на підставі, діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
А, отже дії військової частини НОМЕР_1 є правомірними, а підстави для задоволення позовних вимог - відсутні.
Інші доводи сторін не є юридично значимими та не впливають на висновки суду.
Вирішуючи спір по суті, суд враховує, що згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
При цьому суд зазначає, що "на підставі" означає, що суб`єкт владних повноважень: 1) повинен бути утворений у порядку, визначеному Конституцією та законами України; 2) зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним; "у межах повноважень" означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення, а дії вчиняти відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх; "у спосіб" означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби; "з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано", тобто використання наданих суб`єкту владних повноважень повинно відповідати меті та завданням діяльності суб`єкта, які визначені нормативним актом, на підставі якого він діє; "обґрунтовано", тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії). Рішення повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.
Матеріали справи свідчать, що відповідні положення КАС України відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення були дотримані в повній мірі. 
Згідно з ч.1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За наведених обставин та беручи до уваги норми чинного законодавства, якими врегульовані спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, а тому в задоволення позовної заяви слід відмовити.
Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає, що оскільки позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню, підстави для стягнення з відповідача судових витрат пов`язаних з розглядом цієї справи відсутні, отже розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст. ст. 2, 6-9, 19-20, 22, 25-26, 72, 77, 90, 139, 143, 241-246, 255, 257-258, 293, 295, п.п. 15.5 п. 15 розділу VII «Перехідні положення» КАС України, суд 

В И Р І Ш И В : 

у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Судові витрати в цій справі розподілу не підлягають.
Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складений 02.04.2026. 

Суддя Потабенко В.А.