Справа № 287/810/24
2-а/287/18/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2026 року      м. Олевськ

Олевський районний суд Житомирської області в складі головуючого судді Нижника Г.П., за участю секретаря судового засідання Корнєйчук О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції України про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, –

ВСТАНОВИВ:

До Олевського районного суду Житомирської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі – позивач) до Департаменту патрульної поліції України, у якій позивач просить скасувати постанову серії ЕНА №51785997 від 31.03.2024 про накладення адміністративного стягнення.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що постановою поліцейського 2-го взводу 4-ї роти 1-го батальйону Управління патрульної поліції в Житомирській області капрала поліції Сердюк О.І. серії ЕНА №51785997 від 31.03.2024 позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 Кодексу України про адміністративне правопорушення (далі – КупАП) та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 грн.
Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що 31.03.2024 о 04 год. 11 хв. у м. Житомир по вул. Тараса Бульби-Боровця, 40 позивач керував транспортним засобом, не маючи при собі та не пред`явивши посвідчення водія відповідної категорії.
Позивач вказує на безпідставність зупинки транспортного засобу у комендантську годину, а також наявність у нього посвідчення водія, в той час у постанові зазначено, що він його не пред`явив. З огляду на викладене, він не погоджується із зазначеною постановою, вважає її незаконною та такою, що підлягає скасуванню, у зв`язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення.
11.03.2026 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву. У поданому до суду відзиві представник відповідача заперечив проти задоволення позову та просив у його задоволенні відмовити.
Відповідач зазначив, що оскаржувана постанова серії ЕНА № 1785997 від 31.03.2024 винесена уповноваженою службовою особою з дотриманням вимог чинного законодавства, а доводи позивача є безпідставними та такими, що не підтверджуються належними доказами.
Зі змісту відзиву вбачається, що 31.03.2024 о 04 год. 11 хв. у м. Житомир по вул. Тараса Бульби-Боровця, 40 транспортний засіб під керуванням позивача було зупинено у зв`язку з порушенням комендантської години, встановленої на території Житомирської області у період дії воєнного стану. Після зупинки транспортного засобу поліцейським було запропоновано позивачу пред`явити документи, передбачені п. 2.1.а Правил дорожнього руху (далі – ПДР), однак останній повідомив, що посвідчення водія при собі не має.
Відповідач наголошує, що вказані обставини підтверджуються матеріалами відеофіксації з нагрудних відеореєстраторів поліцейських, які були зазначені в оскаржуваній постанові та долучені до відзиву, а відтак є належними та допустимими доказами у розумінні ст. 251 КУпАП.
Крім того, відповідач зазначає, що зупинка транспортного засобу була здійснена на законних підставах відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію», а також у зв`язку із запровадженням особливого режиму (комендантської години) під час дії воєнного стану, що передбачає право поліцейських перевіряти документи та обмежувати рух транспортних засобів.
Також у відзиві вказано, що позивачу було роз`яснено його права, передбачені ст. 268 КУпАП та ст. 63 Конституції України, після чого, з урахуванням встановлених обставин, поліцейським правомірно винесено постанову про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП.
Відповідач звертає увагу суду на те, що факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення також підтверджується постановою Богунського районного суду м. Житомира від 11.11.2024 у справі № 295/5127/24, яка набрала законної сили, а встановлені нею обставини відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України мають преюдиційне значення та не підлягають повторному доказуванню.
З огляду на викладене, відповідач вважає, що оскаржувана постанова є законною та обґрунтованою, а позовні вимоги – такими, що не підлягають задоволенню.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу передано для розгляду судді Русину М.Г.
Суддею Русиним М.Г. провадження по справі не відкривалося та адміністративний позов до розгляду призначено не було.
На підставі розпорядження керівника апарату Олевського районного суду Житомирської області, у зв`язку із звільненням ОСОБА_2 з посади судді, проведено повторний автоматизований розподіл судової справи та вказаний адміністративний позов передано судді Нижнику Г.П. для розгляду.
Ухвалою суду Олевського районного суду Житомирської області від 26.02.2026 прийнято адміністративний позов до розгляду та відкрито спрощене провадження в адміністративній справі на 05.03.2025, яке за заявою відповідача відкладено на 16.03.2026.
12.03.2026 від адвоката Сінченка А.О., який надає правничу допомогу ОСОБА_1 , надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника, позовні вимоги підтримано у повному обсязі.
Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового розгляду, до суду не з`явився.
З огляду на викладене, суд ухвалив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження у відсутність сторін на підставі наявних у матеріалах справи доказів.
Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Перевіривши матеріали справи, дослідивши подані сторонами докази та надавши оцінку доводам позивача і запереченням відповідача, суд дійшов такого висновку.
Судом встановлено, що 31.03.2024 поліцейським 2 взводу 4 роти управління патрульної поліції в Житомирській області Середюк О.І. винесено постанову серії ЕНА № 1785997 про накладення адміністративного стягнення стосовно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 126 КУпАП. Згідно постанови 31.03.2024 водія зупинено за порушення комендантської години, при цьому останній не мав при собі та не пред`явив посвідчення водія на право керування відповідної категорії, чим порушив п. 2.4.а ПДР. 
Відповідно до статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Згідно з статтею 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Відповідно до ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Предметом оскарження у даній справі є правомірність дій суб`єкта владних повноважень щодо встановлення адміністративного правопорушення, законність та обґрунтованість постанови про адміністративне правопорушення.
Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух», встановлюють ПДР, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306.
Відповідно до ч. 5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, ПДР та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.
Згідно пункту 1.3 ПДР учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (пункт 1.9).
У відповідності до п. 2.1.а ПДР водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. 
Частиною 1 статті 126 КУпАП визначено, що Керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія відповідної категорії, реєстраційному документі на транспортний засіб, а також полісі (договорі) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"), або не пред`явила електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса, а також інших документів, передбачених законодавством тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Згідно статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» № 580-VIII визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань виявляє причини та умови, що сприяють вчиненню кримінальних та адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення.
Згідно до ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про порушення ПДР, зокрема правопорушення передбачені ч. 1 ст.126 КУпАП. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.
Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.
У розумінні статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.
Відповідно до частини першої статті 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.
Частиною 2 ст. 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
З наведеної норми слідує, що при прийнятті суб`єктом владних повноважень відповідного рішення таке рішення повинно містити інформацію про докази, які підтверджують викладені в ньому факти. У випадку ж відсутності покликань на певні докази, що підтверджують факт викладеного порушення суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення.
Згідно з ст. 31 Закону "Про Національну поліцію" № 580-VIII, поліція може застосовувати превентивні заходи, зокрема, перевіряти документи особи, опитувати осіб, зупиняти транспортні засоби, застосовувати технічні прилади та технічні засоби, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.
Статтею 40 Закону № 580-VIII встановлено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на однострої, у/на службових транспортних засобах, у тому числі без кольорографічних схем, розпізнавальних знаків та написів, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень, радіаційних, хімічних, біологічних та ядерних загроз, а також використовувати інформацію, отриману з фото- і відеотехніки, що перебуває в чужому володінні, з метою: 1) запобігання правопорушенню, виявлення або фіксування правопорушення, охорони та захисту публічної безпеки, особистої безпеки осіб і власності від протиправних посягань; 2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.
Тобто, положення Закону № 580-VIII надають право поліції використовувати інформацію відеозапису та фотокартки в якості речових доказів наявності або відсутності факту правопорушення.
З дослідженого судом відеозапису, наданого відповідачем на електронному носії, вбачається, що на запитання працівників поліції щодо наявності посвідчення водія позивач спочатку повідомив про відсутність факту його отримання (час відтворення – 00:15:25), а в подальшому зазначив, що посвідчення водія при собі не має (час відтворення – 00:34:15). Також із відеозапису встановлено, що працівником поліції позивачу були роз`яснені його процесуальні права та обов`язки.
За таких обставин суд критично оцінює доводи позивача про наявність у нього посвідчення водія як такі, що не спростовують факту вчинення адміністративного правопорушення, оскільки диспозиція ч. 1 ст. 126 КУпАП передбачає відповідальність не за відсутність права на керування транспортним засобом, а за керування ним без наявності при собі відповідного документа та його непред`явлення на вимогу поліцейського, що у даному випадку підтверджується дослідженим судом відеозаписом.
Щодо доводів позивача про безпідставність його зупинки працівниками поліції суд зазначає таке.
Відповідно до частини першої та другої статті 24 Закону України «Про Національну поліцію», виконання інших (додаткових) повноважень може бути покладене на поліцію виключно законом. У разі виникнення загрози державному суверенітету України та її територіальної цілісності, а також у ході відсічі збройної агресії проти України органи та підрозділи, що входять до системи поліції, відповідно до законодавства України беруть участь в обороні України, у виконанні завдань територіальної оборони, забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного стану у разі його оголошення на всій території України або в окремій місцевості.
У зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022, який діє і по теперішній час.
Згідно п. 7 ч. 1 ст. 35 ЗУ «Про Національну поліцію» поліцейський може зупиняти транспортні засоби якщо уповноважений орган державної влади прийняв рішення про обмеження чи заборону руху. З 26 вересня 2022 року на території Житомирської області згідно рішення Ради оборони Житомирської області діє комендантська година з 24.00 до 05.00.
Окрім того, відповідно до частини другої та третьої статті 30 Закону України «Про національну поліцію», поліція для охорони прав і свобод людини, запобігання загрозам публічній безпеці і порядку або припинення їх порушення також застосовує в межах своєї компетенції поліцейські превентивні заходи та заходи примусу, визначені цим Законом. Поліція для виконання покладених на неї завдань може застосовувати інші заходи, визначені окремими законами.
Таким нормативно-правовим актом є Постанова Кабінету міністрів України від 29 грудня 2021 року № 1455 «Про затвердження Порядку встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан» (далі - Порядок № 1455) та Постанова Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2021 року № 1456 «Про затвердження Порядку перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян під час забезпечення заходів правового режиму воєнного стану» (далі - Порядок № 1456).
Відповідно до пункту 3 Порядку № 1455, особливий режим - комплекс заходів, які здійснюються в Україні або її окремих місцевостях, де введено воєнний стан з метою недопущення несанкціонованого переміщення громадян України, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів;
Відповідно до пункту 15 Порядку № 1455, патрулям на території, де встановлено особливий режим, в установленому законодавством порядку надано право:
- перевіряти в осіб документи, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, та перепустки, а в разі їх відсутності - затримувати відповідних осіб та доставляти до органів або підрозділів Національної поліції для встановлення особи; у разі потреби проводити огляд речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, які перевозяться зазначеними особами.
- тимчасово обмежувати або забороняти,,ца вулицях та дорогах, окремих ділянках місцевості та в інших громадських місцях перебування або пересування осіб, рух транспортних засобів, зокрема транспортних засобів іноземних, консульських установ чи представництв міжнародних організацій; виводити осіб з окремих ділянок місцевості та об`єктів, евакуйовувати транспортні засоби.
Відповідно до пункту 4 Порядку № 1456, перевірка документів в осіб, огляд речей, транспортних засобів, багажу, вантажів, службових приміщень, житла громадян здійснюється лише після введення воєнного стану в межах території та у строки, зазначені в указі Президента України про введення воєнного стану, на підставі наказу військового командування разом із військовими адміністраціями.
Відповідно до пункту 5 Порядку № 1456, право на проведення перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу, вантажів, службових приміщень, житла громадян надано уповноваженим особам Національної поліції, СБУ, Національної гвардії, Держприкордонслужби, ДМС, Держмитслужби, Збройних Сил.
Відповідно до пункту 7 Порядку № 1456, уповноважена особа має право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, у випадку якщо особа перебуває на території чи об`єкті із спеціальним режимом.
Таким чином, поліцейські, на виконання своїх законних повноважень щодо забезпечення публічної безпеки і порядку, охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, в умовах воєнного стану мають право на застосування превентивних заходів, таких як перевірка документів; зупинення транспортного засобу; обмеження пересування особи, транспортного засобу. Такі заходи є необхідними в умовах воєнного стану для захисту прав і свобод громадян, дотримання громадського порядку, недопущення правопорушень.
З огляду на викладене, суд вважає, що в умовах воєнного стану поліцейські на законних підставах можуть зупиняти транспортні засоби які рухаються під час дії комендантської години та перевіряти наявність у водія посвідчення водія відповідної категорії, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідачем доведено правомірність винесення оскаржуваної постанови, а саме наявність у діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП. Доводи позивача щодо незаконності зупинки транспортного засобу та наявності у нього посвідчення водія спростовуються дослідженими судом доказами, зокрема матеріалами відеофіксації, та не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. Відтак, підстав для визнання оскаржуваної постанови протиправною та її скасування суд не вбачає, у зв`язку з чим адміністративний позов задоволенню не підлягає.
Щодо судових витрат то суд зауважує, що кожна сторона у справі несе витрати, пов`язані з розглядом справи, а оскільки позов не підлягає до задоволення тому питання витрат не вирішувалося.
Керуючись статтями 9, 19, 72-77, 241-246, 255, 286, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції України про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.
Позивач: ОСОБА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 17.01.2005 Олевським РВ УМВС України в Житомирській області, РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 .
Відповідач: Департамент патрульної поліції України, місце знаходження: 03048, м. Київ, вул. Федора Ернста, 3, ЄДРПОУ 40108646.

Суддя:	  	Г.  П.  Нижник