Номер провадження: 22-ц/813/733/26 
Справа № 522/4009/22
Головуючий у першій інстанції Чорнуха Ю. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.02.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:
Сєвєрової Є.С. (суддя – доповідач), 
Вадовської Л.М., Таварткіладзе О.М., 
за участю секретаря Малюти Ю.С.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідач – ОСОБА_2 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_3 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 26 серпня 2025 року у складі судді Чорнухи Ю.В., 
встановив:

2. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У березні 2022 року, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_3 , про визнання договору дарування недійсним.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції, мотивування його висновків

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 26 серпня 2025 року заяву представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Костинюка Ю.Д. про відвід судді Чорнухи Ю.В. у цивільній справі № 522/4009/22 (провадження № 2/522/1706/25) за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_3 , про визнання договору дарування недійсним - залишено без розгляду. Застосовано до представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Костинюк Ю.Д., заходи процесуального примусу у виді штрафу. Стягнуто з ОСОБА_4 штраф у сумі 0,3 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 908,40 гривень в дохід Державного бюджету України.
Ухвала суду мотивована тим, що аналіз заяви представника позивача – адвоката Костинюка Ю.Д. свідчить, що підставою для відводу є його незгода із прийнятим суддею Чорнухою Ю.В. процесуального рішення щодо відхилення заперечень на дії головуючого, а також із небажанням представника позивача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору виконувати вимоги ч. 1 ст. 216 ЦПК України, що відповідно до статті 36 ЦПК України не є підставою для відводу судді.
Застосовуючи заходи процесуального примусу у вигляді штрафу, суд виходив з того, що дії представник позивача, який усвідомлюючи вимоги ст. 36 ЦПК України, двічі впродовж судового засідання 26.08.2025 та неодноразово впродовж розгляду справи заявив відводи судді, без будь-яких доказів, ґрунтуючись на власних припущеннях та зазначаючи підставою для відводу незгоду з процесуальними рішеннями судді, а також незгоду з необхідністю присутнім у судовому засіданні виконувати вимоги ч. 1 ст. 216 ЦПК України, свідчать про зловживання представником позивача процесуальними правами, яке призводить до необґрунтованого затягування розгляду справи.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись з вищевказаною ухвалою суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 26 серпня 2025 року в частині застосування до адвоката заходів процесуального примусу (стягнення штрафу в сумі 908,40 грн) та визнати відсутність підстав для застосування заходів процесуального примусу і звільнити його від сплати штрафу у розмірі 908,40 грн. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, щовідсутні підстави для застосування штрафу, оскільки відповідно до ст. 44, 148 ЦПК України, застосування штрафу можливе лише у випадку зловживання процесуальними правами, тобто дій, спрямованих виключно на затягування процесу чи перешкоджання судочинству. При цьому, суд зобов`язаний попередньо роз`яснити наслідки можливого зловживання та надати попередження. У даному випадку, суд не робив жодних попереджень, що суперечить вимогам ч. 4 ст. 44 ЦПК. Таким чином, накладений штраф є неправомірним та постановленим із порушенням процедури. Слід зазначити, що у протоколі судового засідання запис 43 час 14:35:07 вказано "суд робить зауваження представнику позивача", але це зауваження було не про зловживання процесуальними правами та можливі наслідки, а про те, що представник позивача нібито відмовився відповідати на запитання судді щодо іншого заявленого клопотання. Причиною того було те, що суд отримавши, за час між засіданнями, клопотання почав їх розглядати не в порядку хронології їх надходження, що, на думку представника позивача, було неправомірним. Отже представник позивача не відмовлявся відповідати на запитання суду, а лише наполягав на розгляді клопотань у хронологічному порядку. У будь-якому разі попередження про зловживання процесуальними правами та роз`яснення про можливі наслідки саме у вигляді штрафу судом не робились.
Крім того, на думку скаржника, заяви про відвід у дійсності не ґрунтувалися на припущеннях (як то зазначає суд), а були заявлені конкретно з тих обставин розгляду, які дійсно відбулися. Його дії не були спрямовані на затягування процесу, а мали на меті забезпечити дотримання принципу рівності сторін та гарантій справедливого суду. Вважає, що право на подання заяви про відвід судді є однією з гарантій законності здійснення правосуддя і об`єктивності та неупередженості розгляду справи, оскільки ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини закріплено основні процесуальні гарантії, якими може скористатися особа при розгляді її позову в національному суді і до яких належить розгляд справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. 
Доводи скарги також мотивовані тим, що залишаючи заяву про відвід без розгляду (ч. 3 ст. 44 ЦПК України), суд не обґрунтував це доказами. Відсутність доказів упередженості – суб`єктивна оцінка судді, яка є суб`єктом відводу. Це порушує принцип неупередженості (ч. 1 ст. 36 ЦПК України), а тому враховуючи наведене, ухвала в частині стягнення штрафу є незаконною, необґрунтованою та підлягає скасуванню. 

Явка сторін в апеляційній інстанції

В судовому засіданні адвокат Костинюк Ю.Д. надавав пояснення щодо обставин справи. З технічних причин в судовому засіданні було оголошено перерву. 
Адвокатом Костинюком Ю.Д. було подано клопотання про розгляд справи за його відсутності, та у вказаному клопотання останній підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. 
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

3. Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права при постановленні ухвали, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_4 підлягає частковому задоволенню.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права та мотиви прийняття, викладених в апеляційній скарзі доводів 

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Апелянтом оскаржується ухвала суду в частині застосування заходів процесуального примусу та стягненні штрафу, тому апеляційним судом ухвала переглядається лише в межах вказаних доводів. 
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.
Частиною першою статті 44 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.
Частиною 2 статті 44 ЦПК України визначений перелік дій сторони, які можуть бути визнані зловживанням процесуальними правами.
Згідно з частиною третьою статті 44 ЦПК України, якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд, з урахуванням обставин справи, має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.
Під зловживанням процесуальними правами розуміється форма умисних, несумлінних дій учасників процесу, що знаходить своє вираження, зокрема, у вчиненні дій, неспівмірних із наслідками, до яких вони можуть призвести, використанні наданих прав всупереч їх призначенню, з метою обмеження можливості реалізації чи обмеження прав інших учасників провадження, перешкоджання діяльності суду з правильного та своєчасного розгляду і вирішення справ, необґрунтованого перевантаження роботи суду.
Зловживання правом на подання заяви становить собою такий вид зловживань процесуальними правами, за якого вся процедура розгляду спору є невиправданою та неефективною, адже особа звертається до суду з метою, відміною від захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Серед таких зловживань можна виокремити подання сутяжницьких, завідомо безпідставних (явно необґрунтованих) позовів, заяв, клопотань.
Колегія суддів зауважує, що ознакою зловживання процесуальними правами є не просто конкретні дії, а дії, спрямовані на затягування розгляду справи, створення перешкод іншим учасникам процесу.
Колегія суддів звертає увагу на те, що саме з метою виконання завдання цивільного судочинства сторона у справі має користуватися процесуальними правами, сприяючи тим самим суду у здійсненні правосуддя. Отже, якщо особа здійснює певну процесуальну дію не з цією метою, а для досягнення інших цілей (зокрема, неодноразове подання завідомо безпідставного відводу складу суду, подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом), така особа виходить за межі дійсного змісту відповідного процесуального права, тобто, зловживає ним. Правова система має бути спроможною ефективно захистити себе від цих дій. І саме на такий захист спрямовані заходи, які суд застосовує через зловживання учасником судового процесу процесуальними правами.
Дії учасників судового процесу та їхніх представників мають не лише за формою, але й за змістом відповідати завданню цивільного судочинства. Зміст права на справедливий суд несумісний зі свідомим виявом учасником судового процесу чи його представником неповаги до честі, гідності, репутації іншого учасника, суду, тощо.
Відповідно до статті 143 ЦПК України заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства. Заходи процесуального примусу застосовуються судом шляхом постановлення ухвали.
Заходами процесуального примусу є: 1) попередження; 2) видалення із залу судового засідання; 3) тимчасове вилучення доказів для дослідження судом; 4) привід; 5) штраф (частина першої статті 144 ЦПК України).
Суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках: невиконання процесуальних обов`язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу; зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству; неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, або неподання таких доказів без поважних причин; невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів, ненадання копії відзиву на позов, апеляційну чи касаційну скаргу, відповіді на відзив, заперечення іншому учаснику справи у встановлений судом строк; порушення заборон, встановлених частиною дев`ятою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 148 ЦПК України).
Одночасно з тим, суд повинен дотримуватися принципу верховенства права, одним з елементів якого є доступ до правосуддя, який відповідно до ст. 4 ЦПК України застосовується цивільними судами з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Колегія суддів також враховує, що згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
Так, у рішенні від 04.12.1995 у справі «Беллет проти Франції» Європейський суд з прав людини зазначив, що статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлені гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ до суду був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Варто також зазначити, що Європейський суд з прав людини, практика якого в силу вимог статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є обов`язковою до застосування, у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що «право на суд» та «право на доступ до суду» не є абсолютними. Права можуть бути обмежені, але лише таким способом та до такої міри, що не порушують зміст цих прав. Тобто, реалізація права на суд однією зі сторін спору має відбуватись таким чином, щоб не порушувати права іншої сторони.
При цьому ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.
Крім того, устатті 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод під назвою «Заборона зловживання правами» передбачено, що жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.
Правовідносини суду з кожним учасником процесу підпорядковані досягненню головної мети - ухвалення законного та обґрунтованого рішення, а також створення особам, що беруть участь у справі, процесуальних умов для забезпечення захисту їх прав, а також прав та інтересів інших осіб. У разі ж коли сторона у справі вчиняє будь-яку процесуальну дію не з цією метою, а задля досягнення якихось сторонніх цілей (для введення суду в оману, для затягування розгляду, для створення перешкод опоненту) вона виходить за межі дійсного змісту свого права, тобто зловживає ним (аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 12.08.2019 у справі № 905/945/18, від 16.10.2019 у справі № 906/936/18 та від 06.05.2021 у справі № 910/6116/20).
Відповідно до матеріалів справи дійсно вбачається, що 26.08.2025 в судовому засіданні представник ОСОБА_1 – адвокат Костинюк Ю.Д. двічі заявив відводи судді, з тих підстав, що на думку заявника головуючий у справі є упередженим, оскільки йому було відмовлено у клопотанні про повернення до стадії запитань представнику відповідача. Інша заява про відвід була обґрунтована тим, що вважає суддю упередженою з тієї підстави, що представник позивача не згодний з мотивуванням суду відхилення заперечень представника позивача щодо дій головуючого, а також з тієї підстави, що представник позивача та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, перебуваючи у залі судового засідання, надають пояснення стоячи, а відповідач та представник відповідача, беручи участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції, надають пояснення сидячи.
Вказані заяви представника судом було залишено без розгляду. 
Застосовуючи заходи процесуального примусу у вигляді штрафу, суд виходив з того, що дії представник позивача, який усвідомлюючи вимоги ст. 36 ЦПК України, двічі впродовж судового засідання 26.08.2025 та неодноразово впродовж розгляду справи заявив відводи судді, без будь-яких доказів, ґрунтуючись на власних припущеннях та зазначаючи підставою для відводу незгоду з процесуальними рішеннями судді, а також незгоду з необхідністю присутнім у судовому засіданні виконувати вимоги ч. 1 ст. 216 ЦПК України, свідчать про зловживання представником позивача процесуальними правами, яке призводить до необґрунтованого затягування розгляду справи.
Проте, колегія суддів враховує, що учасники справи наділені правом подавати заяви, в тому числі і заяви про відвід судді, для захисту своїх законних прав та інтересів.
Вжиття заходів процесуального примусу є правом суду за конкретні цивільні процесуальні правопорушення. При цьому, такі заходи, у тому числі штраф, мають бути застосовані, якщо заявник знав про необхідність вчинити певних процесуальних дій, проте їх не вчиняв. 
У статті 17 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, зловживання правом визначається як діяльність або дії, спрямовані на скасування прав і свобод, визнаних у конвенції, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено нею.
У Цивільному процесуальному кодексі України не наведено вичерпний перелік дій, які залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням правами чи обов`язками. Конкретизовано лише те, що такі дії мають здійснювати протиправне перешкоджання у здійсненні судочинства.
Так, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення від 02 грудня 2010 у справі "Шульга проти України"). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі завдання саме державних органів (рішення від 20 січня 2011 року у справі "Мусієнко проти України").
Наведені вище обставини не дозволяють беззаперечно стверджувати, що представник ОСОБА_1 – адвокат Костинюк Ю.Д при зверненні до суду 26.08.2025 з заявами про відвід діяв умисно та недобросовісно, і що такі дії є зловживання процесуальними правами. 
Підстави для застосування до представника ОСОБА_1 – адвоката Костинюка Ю.Д. заходу процесуального примусу у вигляді штрафу відсутні, оскільки в даному випадку, дії чи бездіяльність останнього не свідчать, що вони суперечать завданням цивільного судочинства, а обставин, які б вказували на те, що дії представника ОСОБА_1 – адвоката Костинюка Ю.Д. спрямовані на перешкоджання у здійсненні судочинства не встановлено.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що застосування щодо представника ОСОБА_1 – адвоката Костинюка Ю.Д заходів процесуального примусу у виді штрафу є передчасним та належним чином не обґрунтованим, тому ухвала суду в цій частині підлягає скасуванню.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції 

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Костинюка Юрія Дмитровича є частково обґрунтованими, а тому вона підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Статтею 376 ЦПК Українивизначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Порядок та строк касаційного оскарження

Відповідно до п. 18 ч. 1 ст. 353, п. 2 ч. 1 ст. 389 ЦПК України ухвала суду першої інстанції про стягнення штрафу в порядку процесуального примусу, після її перегляду в апеляційному порядку не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

4. Резолютивна частина

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Костинюка Юрія Дмитровича задовольнити частково.
Ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 26 серпня 2025 року в оскарженій частині щодо стягнення з ОСОБА_4 штрафу скасувати. 
Постанова набирає законної сили набирає законної сили з дня її прийняття,оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст судового рішення складено13 березня 2026 року.

Головуючий:  Є.С. Сєвєрова

Судді:     Л.М. Вадовська

О.М. Таварткіладзе