Справа № 199/5198/25
(2/199/601/26) 

РІШЕННЯ
Іменем України

18.02.2026 року  Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпра

у складі головуючого судді – Авраменка А.М.,
при секретарі судового засідання – Кріпаченко М.Д.,

за участю: позивача – ОСОБА_1 ,
представника відповідача – Тесля А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Муніципальна варта» Дніпровської міської ради про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії та поновлення на роботі, –

ВСТАНОВИВ:

18 квітня 2025 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від позивача надійшла вищевказана позовна заява, в обґрунтування якої позивач, з урахуванням на подальші неодноразові уточнення, послався на те, що після призначення ОСОБА_2 новим керівником відповідача позивач та інші працівники КП «Муніципальна варта» ДМР зазнали цькування. Спочатку ОСОБА_2 погоджувався відпускати позивач з роботи задля супроводу батька позивача, хворого на рак, дітей позивача та дружини до лікарні за необхідності. Згодом з цього приводу керівник відповідач почав цькувати позивача. 16 грудня 2024 року позивачем було написано заяву відповідно до ст.18 Закону України «Про відпустки» про надання позивачу відпустки по догляду за дитиною до трьох років з 17 грудня 2024 року на 0,5 ставки, на інші 0,5 ставки позивач бажав працювати. Вказана заява була оголошена позивачем директору відповідача на нараді в присутності свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 . Директор відповідача відмовлявся на нараді брати у позивача вказану заяву про надання відпустки. 17 грудня 2024 року відбулось обговорення в приміщенні кадрової служби підприємства заяви позивача та висловлено начальником кадрової служби підстава для відмови у наданні позивачу декретної відпустки – відсутність довідки про те, що дружина позивача не знаходиться в декретній відпустці. Позивач стверджує про неможливість подання його дружиною запитуваної довідки, оскільки вона ніде не працює, не перебуває на обліку в центрі зайнятості, з 2019-2020 років, єдиним годувальником родини є позивач, про що відомо відповідачу. Крім того, закон не передбачає обов`язку надання такої довідки для надання декретної відпустки батькові дитини. Посилаючись на те, що чинним законодавством передбачено рівне право батька та матері отримати відпустку для догляду за дитиною до досягненню нею трирічного віку, таке право позивача безпідставно порушено відповідачем, позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просив суд визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не видання наказу та зобов`язати відповідача видати наказ про надання позивачу відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку на 0,5 ставки провідного юрисконсульта з 17 грудня 2024 року по 03 червня 2026 року. Крім того позивач просив суд поновити його на роботі у відповідача саме з підстав перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з розрахунку 0,5 ставки провідного юрисконсульта з 21 січня 2025 року по дату виконання рішення суду.
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 квітня 2025 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачу відповідний строк для усунення виявлених недоліків позову.
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 06 травня 2025 року у зв`язку із повним та своєчасним усуненням позивачем недоліків його позову позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з викликом сторін.
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 06 серпня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у цивільній справі.
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 06 серпня 2025 року, постановленою без оформлення документу, однак із зазначенням у протоколі судового засідання, підготовче провадження у справі закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті.
В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав, наполягав на задоволенні позову в останній редакції в повному обсязі з викладених у такому позові підстав та обставин, а також зазначив, що пред`явлена ним нова позовна вимога про поновлення на роботі зі стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу не є зміною і підстав, і предмету позову, оскільки можливість задоволення такої нової вимоги обґрунтовується позивачем спочатку необхідністю задоволення судом першої позовної вимоги – про зобов`язання видати наказ про надання позивачу відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку на 0,5 ставки.
Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала через безпідставність та необґрунтованість заявлених позовних вимог. Відповідачем подано відзив на позов, в якому відповідач також просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, послався на те, що позивач безпосередньо брав участь в оформленні документації та юридичному супроводі у декількох судових справ про звільнення працівників відповідача, а отже твердження позивача про цькування працівників відповідача є безпідставними та необґрунтованими. На момент подачі відзиву позивача звільнено з роботи у відповідача внаслідок порушення трудової дисципліни (прогул без поважних причин), також в ході своєї роботи у відповідача позивач неодноразово порушував трудову дисципліну, перекручує факти з метою дискримінації керівництва відповідача. Заперечив відповідач твердження позивача про поважність причин пропуску строку подачі позову до суду, оскільки позивачем не подано доказів наявності в нього об`єктивних перешкод для звернення до суду із даним позовом у передбачені трудовим законодавством строки. Заперечив відповідач і заявлений позивачем факт цькування останнього через недоведеність, вказавши, що директор відповідача тривалий час йшов на зустріч позивачу, з розумінням ставився до його сімейних обставин, пропонував позивачу альтернативну форму організації праці – виконання трудових обов`язків у дистанційному режимі зі збереженням оплати праці, від чого позивач відмовився. Позивач був обізнаний із графіком роботи згідно наказу №81 від 03 липня 2024 року, однак систематично його порушував. Позивач маніпулює сімейними обставинами, намагається перекласти відповідальність за свої дії. Не є мобінгом вимога роботодавця до працівника щодо належного виконання останнім своїх трудових обов`язків, притягнення до дисциплінарної відповідальності за порушення трудової дисципліни, звільнення за прогул. Позивач неодноразово спричиняв напружену, ворожу та образливу атмосферу щодо інших працівників, зокрема щодо провідного та головного бухгалтерів. Крім того, відповідач заперечив подання позивачем на розгляд адміністрації підприємства заяви про надання відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку із поданням підтверджуючих документів закінчення відпустки у зв`язку із вагітністю та пологами, відтак відсутня будь-яка бездіяльність з боку відповідача щодо не розгляду такої заяви. Стосовно вимоги про поновлення на роботі позивача, то відповідач стверджує про неналежність обраного позивачем способу захисту, оскільки позивачем не заявлено вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення.
У відповіді на відзив позивач просив задовольнити позов, заперечивши належне доведення відповідачем до відома позивача наказу про звільнення, від 20 січня 2025 року, вказав, що відповідач штучно створює умови для пропуску позивачем строків позовної давності, недобросовісність та зловживання відповідачем процесуальними правами, послався позивач на поважність причин пропуску ним строків звернення до суду із даним позовом. Також позивач відзначив протиправність наказу про його звільнення, критично оцінив відзив, вказавши, що у відзиві взагалі не йдеться про суть позовних вимог і предмет позову. Позивач зазначив, що директор відповідача притягувався до відповідальності за вчинення корупційного правопорушення, заперечив про порушенням позивачем трудової дисципліни, а також провокацію конфлікту з іншими працівниками (бухгалтерами). Заперечив позивач і пропозицію директора відповідача виконання позивачем роботи в дистанційному режимі, оскільки директор пропонував роботу в домашніх умовах, лише усно, на що позивач погодився.
У запереченнях на відповідь на відзив відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, заперечив порушення порядку повідомлення позивача про звільнення, послався на відсутність підстав для поновлення позивачу строку для звернення до суду із позовом, наполягав на обізнаності позивача про факт його звільнення.
За таких обставин, керуючись ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України, суд ухвалив провести судове засідання та здійснити розгляд справи за викладених обставин.
Вислухавши позивача, представника відповідача, допитавши свідків, а також дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.
Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини сторін.
Так, в судовому засіданні встановлено, що позивач в період з 02 березня 2020 року по 20 січня 2025 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, обіймаючи посаду юрисконсульта підприємства з 16 лютого 2021 року (01 вересня 2023 року посаду перейменовано на провідного юрисконсульта), однак наказом директора відповідача від 20 січня 2025 року №15-к був звільнений з тієї ж дати за прогул без поважних причин (відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) згідно п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України. Викладене підтверджується копією трудової книжки, копією наказу про звільнення, копіями наказів про переведення, копіями актів про відсутність на роботі.
22 вересня 2025 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпра за наслідками розгляду по суті цивільної справи №199/7251/25 за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Муніципальна варта» Дніпровської міської ради про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку – ухвалено рішення суду по суті спору, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено. Предметом спору у вказаній справі були правомірність/законність наказу відповідача від 20 січня 2025 року №15-к про звільнення позивача, скасування означеного наказу із подальшим поновленням позивача на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку відповідно до ч.1 ст.114 КЗпП України. Копія означеного рішення наявна в матеріалах справи.
Також судом встановлено, що позивач має трьох дітей 2014, 2016 та 2023 років народження, а у трудовій книжці дружини позивача останній запис датовано 24 червня 2020 року про припинення виплати допомоги по безробіттю, записи про прийняття на роботу після вказаної дати відсутні. Викладене підтверджується копією свідоцтва про народження, копією посвідчення багатодітної сім`ї, копією трудової книжки.
16 грудня 2024 року позивачем складено на ім`я директора відповідача заяву, в якій позивач просив надати йому відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку на 0,5 ставки провідного юрисконсульта на підставі ст.18 Закону України «Про відпустки» з 17 грудня 2024 року. В якості додатку у заяві вказано свідоцтво про народження дитини. Копія заяви наявна в матеріалах справи, і з її змісту вбачається відсутність на заяві будь-яких резолюцій посадової особи відповідача, свідчення реєстрацію відповідачем такої заяви у певну дату, час із присвоєнням номеру тощо.
Як встановлено в ході розгляду справи зміст вищевказаної заяви був доведений позивачем до відома посадовим особам відповідача, зокрема начальнику відділу кадрів відповідача ОСОБА_10 , наслідком чого було обговорення із позивачем змісту та можливості надання запитуваної позивачем відпустки, однак оригінал заяви в кінцевому рахунку залишився у позивача, а наказ щодо задоволення такої заяви позивача керівництвом відповідача на видався. Викладене підтверджується показами свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , а також копією листування сторін, проектами наказів. 
17 грудня 2024 року позивачем на ім`я директора відповідача написано заяву, в якій позивач просив встановити йому скорочену тривалість робочого часу, а саме скорочений робочий день та скорочений робочий тиждень з 17 грудня 2024 року по 20 травня 2030 року як такому, що має дітей віком до 14 років. При задоволенні такої заяви позивач просив повернути йому без розгляду заяву від 16 грудня 2024 року про надання «декретної відпустки». Копія вказаної заяви наявна в матеріалах справи, і яка не містить свідчень про її реєстрацію та прийняте по ній рішення (відсутні резолюція, докази реєстрації тощо).
23 грудня 2024 року позивачем подано до Дніпровської міської ради скаргу, у відповідь на яку Дніпровська міська рада своїм листом від 04 лютого 2025 року повідомила позивача, зокрема, про те, що ненадання позивачу декретної відпустки обґрунтовано відсутністю підтверджуючих документів матері дитини позивача про те, що вона не перебуває у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, оскільки відповідно ст.18 Закону України «Про відпустки» підприємство, установа, організація за рахунок власних коштів може надавати одному з батьків дитини частково оплачувану відпустку. Копія скарги та листа наявні в матеріалах справи.
Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, КЗпП України, Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», Закону України «Про відпустки».
Так, відповідно до ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. За змістом ст.ст.2, 221, 231, 232 КЗпП України працівник має право звернутися до суду для вирішення трудового спору, захисту свого порушеного права.
Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. (Частину першу статті 233 визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, згідно з Рішенням Конституційного Суду №1-р/2025 від 11 грудня 2025 року).
Згідно ст.232 КЗпП України безпосередньо в місцевих загальних судах розглядаються трудові спори за заявами, зокрема: працівників підприємств, установ, організацій, де комісії по трудових спорах не обираються; працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу.
Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
За змістом ст.36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору є його розірвання з ініціативи роботодавця (ст.ст.40, 41).
Відповідно до ч.ч.1, 2, 5, 8 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У разі затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення з вини роботодавця працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
Згідно ч.3 ст.40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктами 5 і 13 частини першої цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці (крім звільнення за пунктом 13 частини першої цієї статті). Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Положення статей 42, 42-1 і 49-2 цього Кодексу не поширюються на звільнення за пунктом 13 частини першої цієї статті.
Частиною 1 ст.5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» визначено, що у період дії воєнного стану допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця у період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку) із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.
Нормою ч.1 ст.12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачено, що у період дії воєнного стану надання працівнику будь-якого виду відпустки (крім відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами, відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустки у зв`язку з усиновленням дитини) понад щорічну основну відпустку, передбачену абзацом першим цієї частини, за рішенням роботодавця може здійснюватися без збереження заробітної плати.
Частиною 2 ст.12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» встановлено, що у період дії воєнного стану роботодавець може відмовити працівнику у наданні будь-якого виду відпусток (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку), якщо такий працівник залучений до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури, робіт з виробництва товарів оборонного призначення або до виконання мобілізаційного завдання (замовлення).
За змістом ст.4 Закону України «Про відпустки» одним із різновидів відпустки є відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.
Відповідно до ч.ч.4-9 ст.179 КЗпП України за бажанням матері або батька дитини одному з них надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з виплатою за ці періоди допомоги відповідно до законодавства. Підприємства, установи та організації за рахунок власних коштів можуть надавати одному з батьків дитини частково оплачувану відпустку та відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною більшої тривалості. Відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею віку трьох років не надається, якщо дитина перебуває на державному утриманні, крім прийомних дітей у прийомних сім`ях та дітей-вихованців у дитячих будинках сімейного типу. Відпустки для догляду за дитиною, передбачені частинами третьою, четвертою та шостою цієї статті, можуть бути використані повністю або частинами також бабою, дідом чи іншими родичами дитини, які фактично здійснюють догляд за нею, або особою, яка усиновила чи взяла під опіку дитину, одним із прийомних батьків чи батьків-вихователів. За бажанням матері, батька дитини або осіб, зазначених у частині сьомій цієї статті, у період перебування їх у відпустці для догляду за дитиною вони можуть працювати на умовах неповного робочого часу або вдома.
Аналогічні положення містяться у ст.18 Закону України «Про відпустки», згідно якої після закінчення відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами за бажанням матері або батька дитини одному з них надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Підприємство, установа, організація за рахунок власних коштів може надавати одному з батьків дитини частково оплачувану відпустку та відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною більшої тривалості. Ця відпустка може бути використана повністю або частинами також бабою, дідом чи іншими родичами, які фактично доглядають за дитиною, або особою, яка усиновила чи взяла під опіку дитину, одним із прийомних батьків чи батьків-вихователів. За бажанням матері, батька дитини або осіб, зазначених у частині третій цієї статті, у період перебування їх у відпустці для догляду за дитиною вони можуть працювати на умовах неповного робочого часу або вдома.
Згідно ч.1 ст.181 КЗпП України відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (частини третя та шоста статті 179 цього Кодексу) надаються за заявою матері (батька) дитини або осіб, зазначених у частині сьомій статті 179 цього Кодексу, повністю або частково в межах установленого періоду та оформляються наказом (розпорядженням) роботодавця.
Відповідно до ч.ч.3-5 ст.20 Закону України «Про відпустки» відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається за заявою матері, батька дитини або осіб, зазначених у частині третій статті 18 цього Закону, повністю або частково в межах установленого періоду та оформляється наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу. Особам, зазначеним у частині третій статті 18 цього Закону (крім осіб, які усиновили чи взяли дитину під опіку у встановленому законодавством порядку, прийомних батьків і батьків-вихователів), відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається на підставі довідки з місця роботи (навчання, служби) одного з батьків дитини про те, що він (вона) вийшов (вийшла) на роботу до закінчення терміну цієї відпустки. Відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею віку трьох років не надається працівнику, якщо дитина перебуває на державному утриманні (крім прийомних дітей у прийомних сім`ях та вихованців у дитячих будинках сімейного типу).
За змістом ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях.
Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.
Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимоги, ґрунтуючи свою правову позицію та результат розгляду справи на наступному.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності. Наведені висновки містяться у постановах Верховного Суду від 08 листопада 2023 року по справі №761/42030/21, від 11 грудня 2023 року по справі №607/20787/19.
За змістом ст.2 ЦПК України метою цивільного судочинства є саме ефективний захист прав та інтересів позивача. Отже, спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути ефективним, тобто призводити у конкретному спорі до того результату, на який спрямована мета позивача, – до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків. Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення – гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію. Згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу (тобто вирішення одного спору у декількох судових справах в одній чи декількох судових юрисдикціях) є неприпустимим. Вирішення справи у суді в одному судовому процесі має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Рішення суду має остаточно вирішувати спір по суті і захищати порушене право чи інтерес («один спір – один процес»). Інакше кажучи, не є ефективним той спосіб захисту, який у разі задоволення відповідного позову не відновлює повністю порушене, оспорюване право, а відповідне судове рішення створює передумови для іншого судового процесу, у якому буде відбуватися захист права позивача, чи таке рішення об`єктивно неможливо буде виконати. (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі №48/340 (пункт 6.41), від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц (пункт 89), від 01 жовтня 2019 року у справі №910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі №50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі №922/4206/19 (пункт 43), від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі №469/1044/17 (пункт 67), від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18 (пункти 63, 89), від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі №910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі №922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах №334/3161/17 (пункт 55) і №200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі №916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі №903/1030/19 (пункт 68), від 14 вересня 2021 року у справі №359/5719/17 (пункт 119), від 16 вересня 2021 року у справі №910/2861/18 (пункт 98), від 26 жовтня 2021 року у справі №766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі №643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі №143/591/20 (пункт 8.31), від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 (пункт 21), від 13 липня 2022 року у справі №363/1834/17 (пункт 56), від 21 вересня 2022 року у справі №908/976/19 (пункт 5.6), від 28 вересня 2022 року у справі №483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі №477/2330/18 (пункт 55), від 18 січня 2023 року у справі №488/2807/17 (пункт 86), від 14 липня 2023 року по справі №233/4365/18), постанову Верховного Суду від 10 вересня 2025 року по справі №815/1105/18)
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (п.8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року по справі №910/10784/16).
Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (п.6.21), від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 (п.54), від 06 квітня 2021 року у справі №910/10011/19 (п.99), від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18 (п.76), від 02 листопада 2021 року у справі №925/1351/19 (п.6.56), від 25 січня 2022 року у справі №143/591/20 (п.8.46), від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (п.155).
Стосовно обставин спірних правовідносин сторін у даній цивільній справі та заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про обрання позивачем неналежного/неефективного способу захисту, а задоволення позову за встановлених судом обставин зумовить неможливість належного виконання позитивного для позивача рішення суду з огляду на те, що спричинить подвійність, суперечливість статусу позивача як працівника відповідача (поновлення на роботі та одночасну наявність дійсних/не скасованих підстав та факту звільнення з роботи). Так, як встановлено в ході розгляду справи, позивач перебував у трудових правовідносинах із відповідачем в період з 02 березня 2020 року по 20 січня 2025 року, звільнений був відповідно з 20 січня 2025 року на підставі наказу директора відповідача від 20 січня 2025 року №15-к за прогул без поважних причин (відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) згідно п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України. Вже після факту свого звільнення позивач звернувся до суду із даним позовом (17 квітня 2025 року) з вимогою про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не видання наказу та зобов`язання видати наказ про надання позивачу відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку на 0,5 ставки на підставі заяви позивача від 16 грудня 2024 року з 17 грудня 2024 року по 03 червня 2026 року. В подальшому позивачем заявлено додаткові позовні вимоги без зміни підстав позову, а саме вимогу про поновлення позивача на роботі саме з підстав його перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вимогу про поновлення позивача на роботі заявлено як похідну вимогу від попередньої – про зобов`язання видати наказ про надання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Відтак, позивач просив суд спочатку зобов`язати відповідача видати наказ, який би унеможливлював звільнення позивача, яке сталося раніше – 20 січня 2025 року, а потім на цій підставі поновити позивача на посаді. Такі позовні вимоги за наведених обставин і підстав звільнення позивача з роботи, вочевидь, є алогічними, їх задоволення не скасовує ані факту, ані підстав звільнення позивача з роботи 20 січня 2025 року за прогул без поважних причин та породжує одночасне поновлення позивача на роботі і дійсність та правомірність факту його звільнення з інших підстав, що є неможливим і неприпустимим, зумовлює об`єктивну неможливість виконання позитивного для позивача рішення суду у цій справі, оскільки позивач не може бути одночасно поновленим на роботі і при цьому залишатись звільненим з роботи з інших підстав, без оцінки правомірності та скасування чинного наказу про звільнення, яке мало місце з підстав, що не входять до предмета розгляду і доказування у даній цивільній справі. При цьому рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 22 вересня 2025 року по цивільній справі №199/7251/25 було відмовлено позивачу у задоволенні його позовних вимог, зокрема про скасування наказу відповідача про звільнення позивача від 20 січня 2025 року №15-к за прогул без поважних причин (відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) згідно п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України.
При вирішенні справи по суті суд не приймає до уваги інші, аніж зазначені вище при викладенні встановлених фактичних обставин докази, оскільки такі докази стосуються обставин, які не входять до предмета доказування у справі, зокрема наявності конфліктних відносин між сторонами, обставин видачі наказу відповідача від 20 січня 2025 року №15-к та притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності.
Стосовно пропуску позивачем визначеного законом строку звернення до суду із даним позовом, суд зазначає наступне.
Строки звернення до суду за вирішенням трудового спору застосовуються незалежно від заяви сторін, а тому в кожному випадку суд зобов`язаний перевірити та обговорити причини пропуску цих строків, а також навести в рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк (постанова Верховного Суду від 22 січня 2025 року по справі №757/5467/21-ц).
Застосування позовної давність можливе лише тоді, коли є підстави для задоволення позову. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. При цьому, розгляд заяви про застосування позовної давності та відмова у позові з підстав пропуску строків позовної давності, у випадку обґрунтованості вказаної заяви та відсутності підстав для поновлення цього строку, є обов`язком, а не правом суду. Схожий за змістом висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року по справі №369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року по справі №367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року по справі №575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року по справі №183/1617/16, від 28 листопада 2018 року по справі №504/2864/13-ц, від 05 грудня 2018 року по справах №522/2202/15-ц, №522/2201/15-ц та №522/2110/15-ц, від 07 серпня 2019 року по справі №2004/1979/12, від 18 грудня 2019 року по справі №522/1029/18, від 16 червня 2020 року по справі №372/266/15-ц, від 23 червня 2020 року по справі №536/1841/15-ц, від 07 липня 2020 по справі №712/8916/17, а також у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року по справі №509/3589/16-ц, від 28 жовтня 2020 року по справі №686/7483/15-ц, від 11 листопада 2020 року по справі №359/3162/16-ц.
За таких обставин, приймаючи до уваги, що суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову за наслідками розгляду позовних вимог по суті, в суду відсутні підстави для вирішення питання про необхідність застосування строків звернення до суду із трудовим спором, як різновиду строку позовної давності.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, керуючись нормою ст.ст.133, 141 ЦПК України, враховуючи види судових витрат по справі та результат розгляду справи, суд приходить до висновку, що судові витрати, понесені позивачем в ході розгляду справи, відшкодуванню йому не підлягають.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.36, 43, 124 Конституції України, ст.ст.2, 40, 179, 181, 221, 231, 232, 233, 235 КЗпП України, ст.ст.5, 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», ст.ст.4, 18, 20 Закону України «Про відпустки», ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-82, 89, 95, 133, 141, 158, 223, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280, 352, 354, 355 ЦПК України, суд –

ВИРІШИВ:

 
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) до Комунального підприємства «Муніципальна варта» Дніпровської міської ради (ЄДРПОУ 37538877; адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 75) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії та поновлення на роботі – відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.  У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя А.М. Авраменко