ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Справа №338/1755/25
Провадження №2/338/324/26
10 квітня 2026 року селище Богородчани
Богородчанський районний суд Івано-Франківської області у складі: головуючого - судді Куценка О.О., секретаря судового засідання – Дякун М.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Богородчани за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ТОВ «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами, 

в с т а н о в и в :

31 грудня 2025 року позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» звернувся до суду через підсистему «Електронний суд» з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, що виникла за кредитними договорами № 3833914 від 31.08.2021 та № 75114127 від 31.08.2021, у загальному розмірі 50 481,15 грн, яка складається із заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту), нарахованими процентами, а також інфляційними втратами та 3% річних, а також про стягнення судового збору у розмірі 2 422,40 грн та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 16 000,00 грн.
Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 31 серпня 2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 3833914, який укладено в електронній формі шляхом акцепту оферти та підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором .
Відповідно до п. 1.1 договору кредитодавець зобов`язався надати позичальнику грошові кошти, а позичальник - повернути кредит, сплатити проценти та інші платежі у строки, визначені договором. Згідно з п. 1.2 договору, сума кредиту становить 5000,00 грн. Відповідно до п. 1.5.2 договору, передбачено нарахування процентів за користування кредитом за пільговою ставкою 0,01 % на день, тоді як згідно з п. 1.6 договору у випадку порушення зобов`язань застосовується стандартна (базова) процентна ставка у розмірі 5,0 % на день від залишку заборгованості.  
Позивач зазначає, що кредитні кошти були надані відповідачу у безготівковій формі, однак останній свої зобов`язання не виконав: кредит не повернув, проценти не сплатив, що призвело до виникнення простроченої заборгованості.
В подальшому право вимоги за вказаним кредитним договором № 3833914 переходило у декілька етапів: 15 грудня 2021 року укладено договір факторингу № 15/12-2021-22, відповідно до якого ТОВ «МІЛОАН» відступило право вимоги ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», у тому числі за договором № 3833914 .
Надалі, 10.01.2023 року було укладено договір відступлення права вимоги № 10-01/2023, відповідно до якого ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» відступило право вимоги ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР», включаючи право вимоги до відповідача за договором № 3833914.
Таким чином, позивач - ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» - набув усіх прав первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу права вимоги, відповідно до ст. 514 ЦК України.
Станом на дату звернення до суду заборгованість відповідача перед позивачем становить 37 765,00 грн, яка складається з: 5000,00 грн - основна сума боргу (тіло кредиту); 32 765,00 грн - заборгованість за нарахованими процентами. 
У зв`язку з викладеним позивач просить суд стягнути з відповідача зазначену суму заборгованості за договором № 3833914 від 31 серпня 2021 року та понесені судові витрати.
Крім того, 31 серпня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачем укладено договір позики № 75114127 .
Відповідно до п. 1 договору, позикодавець зобов`язався надати позичальнику грошові кошти, а позичальник - повернути їх у встановлений строк та сплатити проценти за користування позикою. Згідно з п. 2 договору, сума позики становить 4000,00 грн, а процентна ставка - 1,99 % на день, що нараховується за кожен день користування позикою .
Договором передбачено, що у разі прострочення виконання зобов`язання кредитодавець має право нараховувати проценти за понадстрокове користування позикою, що прямо передбачено умовами договору та Правилами.
Відповідач свої зобов`язання не виконав: суму позики не повернув, проценти не сплатив, у зв`язку з чим утворилась заборгованість.
В подальшому право вимоги за вказаним кредитним договором № 75114127 перейшло до позивача. Так, 27 січня 2022 року укладено договір факторингу № 27/01/2022, відповідно до якого ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» відступило право вимоги ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», у тому числі за договором № 75114127 . Надалі, 10 січня 2023 року укладено договір відступлення права вимоги № 10-01/2023, за яким
ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» відступило право вимоги ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» . Таким чином, позивач набув статусу нового кредитора у зобов`язанні.
Станом на дату звернення до суду заборгованість становить 12 716,15 грн, яка складається з: 4000,00 грн - основна сума боргу; 8642,95 грн - заборгованість за нарахованими процентами; 64,00 грн – інфляційні втрати; 9,20 грн – 3% річних . 
Позивач просить суд стягнути з відповідача вказану суму заборгованості за договором № 75114127 та понесені ним судові витрати.
Ухвалою від 05 січня 2026 року Богородчанського районного суду Івано-Франківської області прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за даним позовом, ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Представник позивача подав до суду заяву, у якій просить розгляд справи проводити за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує, проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечує.
Відповідач про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Жодних заперечень проти позову, в тому числі відзиву на позовну заяву, а також жодних інших заяв та клопотань від відповідача не надійшло.
Оскільки відповідач належним чином повідомлена про дату, час і місце судового розгляду, проте не з`явилася у судове засідання без поважних причин та не повідомила про причини своєї неявки, відзиву не подала, а представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на підставі статей 280-282 Цивільного процесуального кодексу України ухвалив про заочний розгляд справи.
Відповідно до частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
31 серпня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 3833914 в електронній формі шляхом акцепту пропозиції кредитодавця та підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором .
Відповідно до п. 1.1 договору кредитодавець зобов`язався надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) на умовах, визначених договором, а позичальник – повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та інші платежі у встановлені строки. Згідно з п. 1.2 договору сума кредиту становить 5000,00 грн. Відповідно до п. 1.3 договору сторонами погоджено строк кредитування, а згідно з п. 1.4 договору визначено кінцевий строк повернення кредиту та сплати процентів, який є обов`язковим для виконання позичальником. Згідно з п. 1.5.2 договору проценти за користування кредитом у межах строку кредитування нараховуються за ставкою 0,01 % від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом, що у грошовому виразі становить 15 грн. Водночас, відповідно до п. 1.6 договору, у разі порушення строків виконання зобов`язань застосовується стандартна (базова) процентна ставка у розмірі 5,0 % від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.
Умовами договору (розділ 2) передбачено порядок повернення кредиту, сплати процентів, а також можливість пролонгації строку кредитування, при цьому загальний строк пролонгації не може перевищувати 60 календарних днів.
Договором також передбачено, що у разі прострочення виконання зобов`язання кредитодавець має право нараховувати проценти за стандартною ставкою як відповідальність за порушення грошового зобов`язання відповідно до ст. 625 ЦК України.
Згідно з умовами договору кредитні кошти надаються позичальнику у безготівковій формі шляхом перерахування на картковий рахунок. Договір укладено в електронній формі через особистий кабінет позичальника, шляхом акцепту оферти кредитодавця, що відповідає положенням Закону України «Про електронну комерцію», а електронний підпис одноразовим ідентифікатором прирівнюється до власноручного підпису.
Після укладення договору кредитні кошти були перераховані відповідачу, що підтверджується матеріалами справи.
Разом з цим, відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав: у встановлений договором строк кредит не повернув, проценти не сплатив, у зв`язку з чим виникла заборгованість.
Крім того, 31 серпня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 укладено договір позики № 75114127 в електронній формі .
Відповідно до п. 1 договору позикодавець зобов`язався передати позичальнику у власність грошові кошти на погоджений строк, а позичальник – повернути позику та сплатити проценти. Згідно з п. 2 договору істотними умовами визначено: сума позики - 4000,00 грн; позика надається шляхом перерахування на банківський картковий рахунок позичальника; процентна ставка - 1,99 % на день, що нараховується за кожен день користування позикою. 
Строк користування позикою визначений умовами договору як погоджений сторонами строк, який відповідно до матеріалів справи становить 30 календарних днів.
Відповідно до умов договору та Правил надання грошових коштів у позику, позичальник зобов`язаний повернути суму позики та проценти у день закінчення строку позики або достроково.
Згідно з п. 6.5 Правил, у разі неповернення позики або несвоєчасного її повернення позикодавець має право нараховувати проценти за понадстрокове користування позикою за кожен день прострочення, але не більше ніж за 90 календарних днів, при цьому такі проценти не є штрафною санкцією, а є платою за користування коштами.
Договір укладено дистанційно з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, шляхом акцепту оферти та підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором, що відповідно до законодавства прирівнюється до письмової форми правочину.
Кредитні кошти були фактично перераховані відповідачу, що підтверджується матеріалами справи.
Однак відповідач у встановлений строк свої зобов`язання не виконав: суму позики не повернув, проценти не сплатив, у зв`язку з чим утворилась заборгованість.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно із ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Згідно із ст. 525, 526, 546 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.
Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України).
Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно із ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до статті 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
За змістом ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до закону; електронного підпису одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису за письмовою згодою сторін.
Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.
Відповідно до частини першої статті 1077 Цивільного кодексу України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Статтею 1082 Цивільного кодексу України визначено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Стаття 514 Цивільного кодексу України встановлює, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.
Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 516 Цивільного кодексу України).
Судом встановлено, що право вимоги до відповідача за кредитними договорами № 3833914 від 31.08.2021 року та № 75114127 від 31.08.2021 року перейшло до позивача на підставі належним чином укладених правочинів про відступлення права вимоги (договорів факторингу та договору відступлення права вимоги).
Зокрема, за договором № 3833914 первісний кредитор - ТОВ «МІЛОАН» на підставі договору факторингу № 15/12-2021-22 від 15.12.2021 року відступив право вимоги до відповідача на користь ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», яке, у свою чергу, на підставі договору відступлення права вимоги № 10-01/2023 від 10.01.2023 року передало вказане право вимоги позивачу - ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР».
Також, за договором № 75114127 первісний кредитор - ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» на підставі договору факторингу № 27/01/2022 від 27.01.2022 року відступив право вимоги до відповідача на користь ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», яке в подальшому за договором відступлення права вимоги № 10-01/2023 від 10.01.2023 року передало відповідні права позивачу.
Досліджені судом договори факторингу та відступлення права вимоги укладені у письмовій формі, відповідають вимогам чинного законодавства України, зокрема статей 512, 514, 516 Цивільного кодексу України, містять усі істотні умови, необхідні для договорів даного виду, та підтверджують безперервний перехід права вимоги від первісних кредиторів до позивача.
Матеріалами справи підтверджується факт передачі прав вимоги, зокрема наявністю відповідних договорів, актів приймання-передачі реєстрів боржників та витягів з таких реєстрів, у яких містяться дані про відповідача як боржника за вказаними кредитними договорами.
Доказів визнання зазначених договорів недійсними, неукладеними, їх розірвання чи припинення з інших підстав, а також доказів оспорювання відповідачем переходу права вимоги суду не надано.
Таким чином, суд приходить до висновку, що ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» набуло статусу належного кредитора у зобов`язаннях, що виникли з кредитних договорів № 3833914 від 31.08.2021 року та № 75114127 від 31.08.2021 року, а відтак має право вимагати від відповідача належного виконання зобов`язань, у тому числі у судовому порядку.
Частинами першою-другою статті 207 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
З матеріалів справи вбачається факт надання кредитодавцем відповідачу кредитних коштів за укладеними договорами та отримання відповідачем коштів. Отже, кредитодавець виконав умови кредитного договору, натомість відповідач свої зобов`язання з повернення коштів належним чином не виконала, у зв`язку з чим виникла заборгованість.
Оскільки відповідачу надано в кредит грошові кошти, тому наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) за договором № 3833914 від 31.08.2021 року у розмірі 5000 грн. та № 75114127 від 31.08.2021 року у розмірі 4000 грн.
Вирішуючи вимоги позовної заяви про стягнення заборгованості за нарахованими процентами, інфляційними збитками та 3% річних, суд виходить з наступного.
За умовами договору № 3833914 від 31.08.2021 року.
Судом встановлено, що відповідно до умов договору про споживчий кредит № 3833914 від 31.08.2021, укладеного між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 , сторони прямо та однозначно погодили істотні умови кредитування, зокрема суму кредиту, строк кредитування, дату повернення кредиту та порядок сплати процентів.
Так, згідно з п. 1.2 договору сума кредиту становить 5000,00 грн, а відповідно до п. 1.3 договору кредит надається строком на 30 днів з 31.08.2021. Крім того, у п. 1.4 договору сторони окремо визначили конкретний термін (дату) повернення кредиту і сплати процентів за користування кредитом, а саме 30.09.2021. Таким чином, саме 30-денний строк з 31 серпня 2021 року до 30 вересня 2021 року включно є первісно погодженим сторонами строком кредитування, який становить зміст основного зобов`язання позичальника щодо належного та своєчасного виконання договору.
Цей висновок підтверджується і самим розрахунком первісного кредитора. З наданої позивачем відомості про щоденні нарахування та погашення вбачається, що в межах періоду з 01.09.2021 по 30.09.2021 року кредитодавець щоденно нараховував проценти «згідно п. 1.5.2 договору» у сумі 0,50 грн на день, тобто саме за той період, який відповідає первісному 30-денному строку кредитування. Отже, і сам первісний кредитор у своєму обліку розмежував первісний строк кредитування та подальший період після його спливу. 
Водночас умовами договору справді передбачено можливість продовження строку кредитування, однак таке продовження не є безумовним та не означає, що первісний строк кредитування автоматично становить більше ніж 30 днів.
Зокрема, за змістом п. 2.3.1.1 договору пролонгація на пільгових умовах можлива лише за умови вчинення позичальником дій, передбачених договором і Правилами, у тому числі сплати комісії за управління та обслуговування кредиту та певної частки заборгованості. Отже, така пролонгація є не автоматичною, а залежить від підтверджених дій позичальника.
Так само за змістом п. 2.3.1.2 договору продовження строку кредитування на стандартних умовах пов`язується з фактичним продовженням користування кредитними коштами після завершення строку кредитування, причому таке продовження відбувається поетапно, на 1 день, і загалом не може перевищувати 60 днів. Однак і в цьому випадку йдеться не про первісно встановлений строк кредитування, а про його можливу зміну внаслідок настання передбачених договором умов. Саме тому п. 2.3.2 договору прямо передбачає, що після настання відповідних обставин умови договору, зокрема строк кредитування та дата платежу, змінюються пропорційно строку пролонгації, а нова дата платежу та актуальна сума заборгованості повинні відображатися кредитодавцем в оновленому графіку платежів. 
Отже, з системного аналізу пунктів 1.3, 1.4, 2.3.1.1, 2.3.1.2 та 2.3.2 договору випливає, що: первісний, прямо погоджений сторонами строк кредитування становив 30 днів; будь-яке продовження цього строку є вже не первісною умовою договору, а наслідком настання спеціальних обставин, передбачених договором; для висновку про пролонгацію необхідно встановити факти, з якими сам договір пов`язує зміну строку кредитування; така зміна має бути підтверджена належними доказами, зокрема діями позичальника щодо пролонгації та/або оновленим графіком платежів. 
Тому суд виходить з того, що належно доведеним строком кредитування за договором № 3833914 є саме 30 календарних днів - з 31.08.2021 по 30.09.2021, оскільки саме цей строк прямо визначений договором як істотна умова, саме в його межах кредитодавцем здійснювалось первісне нарахування процентів за умовами п. 1.5.2 договору, а належних доказів подальшої зміни цього строку шляхом пролонгації суду не подано.
Так, позивач належних і допустимих доказів того, що відповідач здійснив передбачені договором дії для пролонгації на пільгових умовах не надав, а матеріали справи не містять. Посилання позивача на наявність певних оплат у внутрішньому розрахунку саме по собі не є достатнім доказом, оскільки такий розрахунок не підтверджує фактичного руху коштів без первинних платіжних документів. 
Відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували фактичне користування відповідачем кредитними коштами після 30.09.2021, тривалість такого користування, а також зміну строку виконання зобов`язання у порядку, передбаченому договором.
Зокрема, такими доказами могли бути, банківські виписки щодо руху коштів по рахунку відповідача, первинні платіжні документи, що підтверджують здійснення відповідачем платежів, а також документи, які містять інформацію про зміну строку кредитування, зокрема оновлені графіки платежів, тощо. 
Однак позивачем такі докази суду не надано. Наданий розрахунок заборгованості та відомість нарахувань є внутрішніми документами позивача та не підтверджують факту користування відповідачем кредитними коштами у відповідний період, а також не доводять зміну строку кредитування.
За таких обставин суд приходить до висновку про недоведеність підстав для нарахування процентів поза межами первісного строку кредитування.
За умовами договору № 75114127 від 31.08.2021 року.
Судом встановлено, що 31 серпня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачем укладено договір позики № 75114127, відповідно до якого позикодавець надав відповідачу грошові кошти у розмірі 4000,00 грн на визначений договором строк. Відповідно до умов договору строк користування позикою становить 30 календарних днів, а кінцевим строком повернення позики та сплати процентів визначено 30 вересня 2021 року. 
Згідно з умовами договору сторони погодили розмір процентів за користування позикою, зокрема знижену процентну ставку у розмірі 0,01 % на день та базову процентну ставку у розмірі 1,99 % на день, а також передбачили можливість нарахування процентів за понадстрокове користування позикою у розмірі 2,70 % на день із відповідними застереженнями щодо їх застосування. Водночас додатком № 1 до договору визначено загальну вартість кредиту, відповідно до якої за весь строк кредитування з 31 серпня 2021 року по 30 вересня 2021 року сума процентів за користування позикою становить 12,00 грн, а загальна сума, що підлягає поверненню, становить 4012,00 грн. 
Наданим позивачем розрахунком заборгованості підтверджується, що у межах зазначеного строку кредитування проценти фактично нараховувалися у розмірі 0,40 грн за кожен день користування позикою, що узгоджується з умовами договору та підтверджує правильність визначення сторонами розміру процентів за період дії договору. 
Разом з тим, після спливу строку кредитування, а саме з 01 жовтня 2021 року, позивачем здійснено подальше нарахування процентів, виходячи із іншої процентної ставки, що призвело до значного збільшення суми заборгованості, яка станом на 27 січня 2022 року визначена позивачем у сумі 12642,95 грн, з яких 8642,95 грн становлять проценти за користування позикою. 
Оцінюючи наведений розрахунок, суд виходить з того, що нарахування процентів після спливу строку кредитування можливе лише за умови доведення обставин, з якими договір пов`язує виникнення у позичальника обов`язку сплачувати такі проценти, зокрема факту подальшого користування позикою та правомірності застосування відповідної процентної ставки.
Водночас матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували зміну строку кредитування або його продовження у порядку, передбаченому договором, а також не містять доказів погодження сторонами нового строку виконання зобов`язання. Сам по собі розрахунок заборгованості, складений позивачем, не може вважатися належним доказом таких обставин, оскільки є внутрішнім документом сторони та не підтверджує факту настання підстав для нарахування процентів поза межами строку кредитування.
Крім того, суд бере до уваги, що умовами договору передбачено застосування процентної ставки за понадстрокове користування позикою у розмірі 2,70 % на день, однак позивач у своєму розрахунку застосував іншу процентну ставку, що не узгоджується з умовами договору, чим фактично відійшов від погоджених сторонами умов.
Також позивач посилається на здійснення відповідачем оплат у жовтні 2021 року, однак належних доказів фактичного здійснення таких платежів суду не надано, у зв`язку з чим зазначені обставини не можуть бути покладені в основу висновків суду.
За таких обставин суд приходить до висновку, що належно доведеними є лише обставини отримання відповідачем позики у розмірі 4000,00 грн та обов`язок сплати процентів за користування позикою у межах первісного строку кредитування у розмірі 12,00 грн, як це прямо передбачено умовами договору.
Отже, враховуючи, що строк кредитування за договором позики № 75114127 від 31.08.2021 закінчився 30 вересня 2021 року, суд приходить до висновку, що після спливу зазначеного строку кредитодавець втрачає право нараховувати проценти за користування позикою у розумінні умов договору як плату за користування грошовими коштами.
Після спливу строку кредитування правовідносини сторін переходять у площину охоронних, у межах яких права та інтереси кредитора забезпечуються нормами частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, яка передбачає відповідальність боржника за прострочення грошового зобов`язання у вигляді інфляційних втрат та трьох відсотків річних.
Таким чином, нарахування позивачем процентів за користування позикою після 30.09.2021 як плати за користування кредитом не ґрунтується на умовах договору та не відповідає правовій природі таких нарахувань після спливу строку виконання зобов`язання, у зв`язку з чим вимоги в цій частині є необґрунтованими.
Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення процентів, нарахованих після спливу строку кредитування, є необґрунтованими та такими, що не підтверджені належними і допустимими доказами, у зв`язку з чим задоволенню не підлягають.
Суд також враховує, що відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України у разі прострочення виконання грошового зобов`язання боржник несе відповідальність у вигляді сплати інфляційних втрат та трьох відсотків річних, однак така відповідальність має спеціальне нормативне обмеження на період дії воєнного стану. Так, згідно з пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного чи надзвичайного стану, а також протягом тридцяти днів після його припинення або скасування, у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором кредиту (позики), укладеним з банком або іншим кредитодавцем, позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.
Воєнний стан в Україні запроваджено Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженим Законом України № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, та станом на час розгляду справи його дію продовжено, у зв`язку з чим вказані обмеження є чинними.
З огляду на викладене, нарахування позивачем інфляційних втрат, трьох відсотків річних, а також інших платежів, що мають характер відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання, за період, що припадає на час дії воєнного стану, є таким, що не ґрунтується на вимогах закону, а відтак підстави для їх стягнення відсутні.
Крім того, з урахуванням того, що позивачем не надано належного та обґрунтованого розрахунку таких сум із визначенням періоду прострочення, бази нарахування та застосованих показників інфляції, заявлені вимоги в цій частині не підтверджені належними та допустимими доказами.
За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у частині стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних.
Таким чином, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договорами у загальному розмірі 9 027,00 грн, що складається з: 9 000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту; 27 грн - проценти за користування кредитом у межах строку кредитування.
Щодо стягнення судових витрат.
Позовні вимоги задоволені частково, а саме у розмірі 9 027,00 грн із заявлених позивачем вимог, що становить 17,95 % від загального розміру позовних вимог.
У зв`язку з цим, відповідно до положень статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням того, що позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2 422,40 грн, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним вимогам, а саме: 2 422,40 грн * 17,95 % = 434,82 грн.
Крім того, позивач заявив до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 16 000,00 грн.
Суд, оцінюючи обґрунтованість таких витрат, виходить із критеріїв їх реальності, необхідності та розумності, з урахуванням характеру справи, обсягу наданих послуг, складності спору та часу, витраченого адвокатом.
З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що заявлена сума витрат є завищеною та неспівмірною з обсягом наданих послуг у даній категорії справ, у зв`язку з чим вважає за необхідне зменшити їх до 3 000,00 грн.
З урахуванням часткового задоволення позовних вимог, витрати на професійну правничу допомогу підлягають стягненню пропорційно задоволеним вимогам, а саме: 3 000,00 грн * 17,95 % = 538,50 грн.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 81, 133, 141, 263-265, 267, 273, 280-284, 353-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд 

у х в а л и в :

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» заборгованість за кредитними договорами у загальному розмірі 9 027,00 грн (дев`ять тисяч двадцять сім гривень 00 коп.), що складається з: 9 000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту; 27,00 грн - проценти за користування кредитом у межах строку кредитування. 
У задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» судові витрати: на професійну правничу допомогу у розмірі 538,50 грн (п`ятсот тридцять вісім гривень 50 коп.) та зі сплати судового збору у розмірі 434,82 грн (чотириста тридцять чотири гривні 82 коп.).
Заочне рішення може бути переглянуте Богородчанським районним судом Івано-Франківської області за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд – якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складено та підписано 10 квітня 2026 року.
Повне найменування учасників справи:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» (юридична адреса: 01033, м. Київ, вул. Мечнікова, 3, офіс 306, код ЄДРПОУ 44276926). 
Відповідач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 . 

Суддя