ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2570/26 Справа № 296/12876/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Порошина О. О. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2026 року м. Дніпро 

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого – Пищиди М.М.
суддів – Ткаченко І.Ю., Свистунової О.В.
за участю секретаря судового засідання – Триполець В.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2025 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Луганської міської ради про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом,-
В С Т А Н О В И Л А:
У грудні 2023 року позивачка звернулася до суду з позовом до Виконавчого комітету Луганської міської ради про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати ОСОБА_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , актовий запис №2569 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 ).  Після смерті ОСОБА_2 залишилося спадкове майно, яке складається, з 3/4 ідеальних частин квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 62,2 кв. м., складається з 3 кімнат житловою площею 44,5 кв. м., у тому числі: 1-а кімната 20,7 кв. м., 2-а кімната 11,1 кв. м., 3-я кімната 12,7 кв.м., кухні площею: 6,8 кв. м., ванної кімнати площею 2,0 кв. м., вбиральні (поєднаної) 0,9 кв. м., коридору 5,6 кв. м., вбудованої шафи 0,4; 0,4, дана квартира обладнана лоджією 3,3 (1,6) кв. м., висота приміщень 2,5 м. 
Мати позивачки за свого життя заповіт не складала, отже, позивачка вважає себе єдиною спадкоємицею після смерті матері. 
Для оформлення спадкових прав на 3/4 ідеальних частин квартири АДРЕСА_2 , що належали матері позивач звернулась до приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Товянського С.Я., але відповідно до Постанови № 11123/2-14 від 08.12.2023 позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на 3/4 ідеальних частин квартири АДРЕСА_2 . Підставою відмови вказано не надання позивачем документів необхідних відповідно зі статтями 68, 69 Закону України «Про нотаріат» та п.п. 4.14 п. 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України при видачі свідоцтва про право на спадщину.
Так як майно знаходиться на тимчасово окупованій території, а позивач із спадкодавцем з 22.10.2019 перебувають на обліку внутрішньо переміщених осіб, цей факт унеможливлює надання інформації з бюро технічної інвентаризації, а інформація з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 05.12.2023 року, інформація щодо власників вказаного майна відсутня.  Також з тієї ж причини позивачем не було подано нотаріусу довідку з Бюро технічної інвентаризації про виконану державну реєстрацію права власності комунальними організаціями БТІ, яка збережена на паперових носіях (архівних / реєстрових справах або архівних книгах). 
Таким чином, з урахуванням викладеного, а також того, що обов`язкова реєстрація (інвентаризація) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ могла здійснюватися виконавчими комітетами місцевих рад, вважаю, що свідоцтвом про право власності на житло № НОМЕР_2 від 06.08.1997 року, технічним паспортом на приватизовану квартиру АДРЕСА_2 , підтверджує належність кватири матері позивача в 3/4: 1/4 — власна частка та в подальшому, шляхом успадкування, нею 1/4 після смерті чоловіка, ОСОБА_3 , та 1/4 після смерті матері, ОСОБА_4 , як спадкодавцю.
Враховуючи зазначене, позивач просив суд визнати, що ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом право власності на 3/4 ідеальних частин квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 62,2 кв.м., складається з 3 кімнат житловою площею 44,5 кв.м., у тому числі: 1-а кімната 20,7 кв.м., 2-а кімната 11,1 кв.м., 3-я кімната 12,7 кв.м., кухні площею: 6,8 кв.м., ванної кімнати площею 2,0 кв.м., вбиральні (поєднаної) 0,9 кв.м., коридору 5,6 кв.м., вбудованої шафи 0,4; 0,4, лоджією 3,3 (1,6) кв.м., висота приміщень 2,5 м, що належали померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 . 
Заочним рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2025 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Луганської міської ради про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом — відмовлено. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права просила рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , актовий запис №2569.
Позивач є донькою ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_3 , батьком записано ОСОБА_5 ; витягом про підтвердження дошлюбного прізвища №00011638396 від 18.01.2013 р. та свідоцтвом про шлюб (повторним) серії НОМЕР_4 від 28.03.2023 р.
Позивачем надано копію Свідоцтва про право власності на житло від 06.08.1997 р. видане відділом приватизації житлового фонду Луганської міської Ради народних депутатів. Відповідно до вищевказаного свідоцтва власниками квартири площею 62,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 є: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 в рівних частках, тобто по 1/4 частині квартири. Квартира приватизована згідно з Законом України “Про приватизацію житлового фонду”. Записана у реєстрову книгу за №9/5723.
Згідно з Технічним паспортом на приватизовану квартиру АДРЕСА_2 , що є додатком до Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, квартира розташована на 5-му поверсі 9-ти поверхового будинку та складається з 3-х кімнат житловою площею 44,5 кв.м., в тому числі: 1-а кімната 20,7 кв.м., 2-а кімната 11,1 кв.м., 3-я кімната 12,7 кв.м., кухні площею: 6,8 кв.м., ванної кімнати площею 2,0 кв.м., вбиральні (поєднаної) 0,9 кв.м., коридору 5,6 кв.м., вбудованої шафи 0,4; 0,4, лоджією 3,3 (1,6) кв.м., висота приміщень 2,5 м.
Відомостей, про те, що вказане свідоцтво було зареєстровано у бюро технічної інвентаризації на праві власності за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 матеріали справи не містять.
Згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №357083102 станом на 05.12.2023 року, інформація щодо власників вказаного майна також відсутня.
Відповідно до свідоцтва про смерть НОМЕР_5 виданого 02.01.2002 року відділом реєстрації актів громадського стану Жовтневого району управління юстиції міста Луганська, ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до свідоцтва про смерть НОМЕР_6 виданого 03.02.2023 року відділом державної реєстрації актів громадського стану у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) помер ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 .
За даними спадкового реєстру спадкові справи після смерті ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не заводились.
08.12.2023 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Товянського С.Я. із заявою про прийняття спадщини після смерті матері – ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Постановою приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Товянського С.Я. від 08.12.2023 року ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії, які зазначені в постанові.
Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надав належних і достатніх доказів на підтвердження набуття спадкодавцем права власності на вказану вище квартиру у встановленому законодавством України порядку, у зв`язку з чим позовна заява є необґрунтованою.
Однак, колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції. 
Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно статті 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.
Пунктами 2-4 статті 11 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що на тимчасово окупованій території право власності охороняється згідно із законодавством України. За державою Україна, Автономною Республікою Крим, територіальними громадами, у тому числі територіальною громадою міста Севастополя, державними органами, органами місцевого самоврядування та іншими суб`єктами публічного права зберігається право власності та інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території. За фізичними особами, незалежно від набуття ними статусу біженця чи іншого спеціального правового статусу, підприємствами, установами, організаціями зберігається право власності та інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території, якщо воно набуте відповідно до законів України.
Положення Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлюють порядок прийняття спадщини в разі, якщо останнім місцем проживання спадкодавця є тимчасово окупована територія, і надають право спадкоємцям реалізувати свої права щодо спадкового майна на території України в загальному порядку (стаття 11-1).
Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно частин 1, 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Відповідно до частини 1 статті 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.
Положеннями статті 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
До 2013 року реєстрація права власності на майно проводилася реєстраторами бюро технічної інвентаризації на підставі Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерство юстиції України № 7/5 від 07 лютого 2002року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002року, який втратив чинність у зв`язку із прийняттям Наказу Міністерства юстиції України № 1844/5 від 14 грудня 2012року «Про затвердження Порядку використання даних Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек та Державного реєстру обтяжень рухомого майна».
Так, згідно фотокопії свідоцтва про право власності на житло, виданого 06 серпня 1997 року Відділом по приватизації житлового фонду Луганської міської Ради народних депутатів на підставі наказу від 06 серпня 1997року № 2132, Відділом по приватизації житлового фонду Луганської міської Ради народних депутатів посвідчує, що квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 дійсно належить на праві приватної, спільної (сумісної або часткової) власності гр. ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 в рівних частках, тобто по 1/4 частині квартири.
Відповідно до частини шостої статті 95 ЦПК України, якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу.
Як вбачається з відповіді Луганської обласної державної адміністрації від 06.11.2025 2025року №66/04-02, та повідомлено, що відповідно до Наказу Міністерства розвитку громад та територій України 28 лютого 2025року № 376, зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 11 березня 2025року за № 380/43786, з 07 квітня 2014року населені пункти Луганської міської територіальної громади Луганської області, у тому числі місто Луганськ є тимчасово окупованими.
До 01.01.2013 року державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна, що розташовані у місті Луганськ та зберігання інвентаризаційних справ здійснювалось Міським комунальним підприємством “Бюро технічної інвентаризації”, власником якого є територіальна громада м.Луганськ, в особі Луганської міської ради.
Міське комунальне підприємство “Бюро технічної інвентаризації” не відновило своєї діяльності на підконтрольній органам державної влади України території, архівні матеріали залишились на тимчасово окупованій території.
Тож, з огляду на вказані обставини слушними є твердження позивача про неможливість його звернення до архівних установ Луганського БТІ, КП «БТІ м. Луганськ» з запитами щодо надання дубліката правовстановлюючого документа або щодо надання будь-якої інформації про реєстрацію права власності на квартиру у реєстраційних книгах БТІ, оскільки інформація про такі архівні установи Макіївського БТІ, КП «БТІ м. Макіївки» відсутня.
Водночас, розглядаючи спір, суд першої інстанції на вказане уваги не звернув, не пересвідчився, що позивач використав усі можливі заходи для надання необхідних доказів та суд не досяг мети судового захисту права власності помилково не прийнявши до уваги як належний та допустимий доказ фотокопію свідоцтва про право власності на житло, яке видане 06 серпня 1997 року.
Неможливість оформити право на спадщину у позасудовому порядку також підтверджено постановою приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Товянського С.Я.. від 08 грудня 2023 року, якою ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно та інформації в Державному реєстрі речових прав про реєстрацію права власності на спадкове майно на ім`я спадкодавця.
Отже, встановлені у справі обставини виключають позасудовий спосіб врегулювання спору щодо набуття позивачем права власності на частину квартири в порядку спадкування.
Колегія суддів наголошує, що спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права та забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулася до суду, відповідно до вимог законодавства.
Так, відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Принцип ефективності закріплений у діючому ЦПК України, відповідно до правил статей 2, 5 якого застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.
Європейський суд з прав людини, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, неодноразово вказував, що для того, аби бути ефективним, національний засіб юридичного захисту має бути: незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (рішення від 06 вересня 2005року у справі «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine); «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоби його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення від 10 грудня 1996року у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваного порушення чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (рішення від 26 жовтня 2000року у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland) (рішення від 16 серпня 2013року у справі «Гарнага проти України» (Garnaga v. Ukraine).
У постанові від 05 червня 2018року у справі № 338/180/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на частину квартири в порядку спадкування після смерті матері на тимчасово окупованій території України.
Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що позивач дійсно позбавлений можливості оформити право на спадщину у позасудовому порядку з огляду на відсутність у нього оригіналів правовстановлюючих документів, а також неможливості отримати їх дублікат у зв`язку з тимчасовою окупацією території на якій знаходиться нерухоме майно.
Тож, враховуючи критерій більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний, слід дійти висновку про те, що позивачем надано суду достатньо допустимих й належних доказів, які в своїй сукупності свідчать про підтвердження набуття спадкодавцем права власності на частину спірної квартири та відповідно є підставою для визнання за позивачем права власності на неї як за спадкоємцем.
З мотивів правового захисту прав власника колегія суддів вважає що не має практичної доступної для позивача можливості реалізувати своє право в даній справі в інший спосіб ніж шляхом ухвалення судового рішення, та це є єдиним засобом правового захисту, який був у розпорядженні заявника.
Встановивши наведені фактичні обставини у цій справі, від яких залежить правильне вирішення спору, застосовуючи положення вищенаведених норм права колегія суддів вважає, що позивач подав суду достатньо доказів для підтвердження обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення позовних вимог, використав усі можливі заходи для надання необхідних доказів та дійсно позбавлений можливості оформити право на спадщину у позасудовому порядку з огляду на відсутність у нього оригіналів правовстановлюючих документів, а також неможливості отримати їх дублікат у зв`язку з тимчасовою окупацією території на якій знаходиться нерухоме майно, а тому з метою ефективного судового захисту прав позивача є всі підстави для задоволення його позову про визнання за ним права власності в порядку спадкування за законом після смерті матері на 3/4 частку у праві спільної часткової власності на квартиру.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не повно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, поясненням сторін та наданим доказам дав неповну оцінку, внаслідок чого прийшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.
Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Отже, суд першої інстанції не виконав вимоги закону про законність рішення суду та саме невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 376 ЦПК України задовольнити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції скасувати із ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.
Керуючись статтями 259, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, –
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Заочне рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2025 року - скасувати.
Позовну заяву ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Луганської міської ради про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом – задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом право власності на 3/4 ідеальних частин квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 62,2 кв.м., складається з 3 кімнат житловою площею 44,5 кв.м., у тому числі: 1-а кімната 20,7 кв.м., 2-а кімната 11,1 кв.м., 3-я кімната 12,7 кв.м., кухні площею: 6,8 кв.м., ванної кімнати площею 2,0 кв.м., вбиральні (поєднаної) 0,9 кв.м., коридору 5,6 кв.м., вбудованої шафи 0,4; 0,4, лоджією 3,3 (1,6) кв.м., висота приміщень 2,5 м, що належали померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 . 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.
Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 11 березня 2026 року.
Повний текст постанови складено 12 березня 2026 року.
Головуючий: 
Судді: