Справа № 686/14500/25
Провадження № 2/686/3167/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2026 року 

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області 
в складі: головуючої – судді Порозової І.Ю.,
за участю секретаря – Кшановської Є.З.,
представника відповідача адвоката Клюцюка В.П.,
представника відповідача адвоката Богача А.А.,
третьої особи ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Хмельницькому цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа без самостійних вимог: ОСОБА_1 про визнання права власності на частину будинковолодіння та земельної ділянки, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_2 звернувся до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа без самостійних вимог: ОСОБА_1 про визнання права власності на частину домоволодіння.
Позов обґрунтовано тим, що 10.06.1975 року між його батьками ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, який розірвано 29.03.2002 року. Під час шлюбу у ОСОБА_4 та ОСОБА_3 народилося діти: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . За час перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя, на підставі свідоцтва на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР від 19.09.1977 року, ОСОБА_3 розпочав будівництво домоволодіння з господарськими будівлями та спорудами, розташованого в селі Нижчі Вовківці, Хмельницького району, Хмельницької області.
12.01.1989 року на вказане будинковолодіння було видано свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок. У зазначеному свідоцтві вказано, що житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 , належить до колгоспного двору, головою якого є ОСОБА_3 .
Згідно повідомлення від 16.08.2024 року, виданим Хмельницьким бюро технічної інвентаризації, на підставі свідоцтва від 12.01.1989 року ОСОБА_3 оформив права власності на збудований будинок та господарські споруди за адресою: АДРЕСА_2 (колишня адреса: АДРЕСА_1 )
29.08.2024 року Виконавчий комітет Розсошанської сільської ради прийняв рішення №13, яким змінено на адресу будинковолодіння, що належить ОСОБА_3 , із зазначенням адреси як: АДРЕСА_2 .
З метою обслуговування житлового будинку 05.12.2013 року ОСОБА_3 зареєстрував право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6825087200:02:001:0186, площею 0.25 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 .
З березня 2024 року ОСОБА_3 неодноразово погрожує виселити мати ОСОБА_4 , сестру – ОСОБА_1 , її дітей – ОСОБА_6 та ОСОБА_7 із будинку вказуючи, що ОСОБА_3 власник будинку.
Реалізуючи свої дії ОСОБА_3 отримав довідку, що видана виконкомом Розсошанської сільської ради 22.10.2024 року, що в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2 , відсутні зареєстровані особи.
Позивач повідомляє суд, що внаслідок його виселення з будинку батьком — ОСОБА_3 — були порушені його права, оскільки у вказаному будинку він проживає з народження та, відповідно, має право на частку у житловому будинку як у майні колгоспного двору, а також на частку у земельній ділянці, яка використовується для його обслуговування.
В довідці, що видана виконкомом Розсошанської сільської ради 06.03.2025 року зазначається, що позивач був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_2 , з народження ІНФОРМАЦІЯ_3 по 22.10.2024 року.
У виписці з погосподарської книги №3 Розсошанської сільської ради за 1991-1995 роки зазначається, що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , складається із голови двору – ОСОБА_3 , дружина – ОСОБА_4 , дочка – ОСОБА_8 , син – ОСОБА_2 , зять – ОСОБА_9 .
Отже, станом на 15 квітня 1991 року домоволодіння складається із голови двору – ОСОБА_3 , дружина – ОСОБА_4 , дочка – ОСОБА_8 , син – ОСОБА_2 
08.05.2025 року за наслідком розгляду справи №686/21937/24 Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області прийнято рішення, яким задоволено позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання права власності на частину будинковолодіння.
З метою захисту своїх прав та законних інтересів позивач просить визнати за ним право власності на 1/4 частину житлового будинку з господарськими спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 та право власності на 1/4 частину земельної ділянки кадастровий номер 6825087200:02:001:0186; площею 0,25 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21.07.2025 року відкрито провадження у даній цивільній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
26.08.2025 року від представника відповідача ОСОБА_10 надійшла заява про застосування строків позовної давності у цивільній справі № 686/14500/25.
Представник відповідача звертає увагу суду на те, що свідоцтво про право приватної власності на житловий будинок відповідачу було видано в 1989 році, а позивач досягнув повноліття ІНФОРМАЦІЯ_4 , а відтак саме з 01.07.1993 року позивач набув право звернення до суду з відповідним позовом.
26.08.2025 року від представника відповідача ОСОБА_10 надійшов відзив на позовну заяву, у якому він заперечує проти задоволення позову в повному обсязі, оскільки вважає заявлені позовні вимоги Позивача безпідставними та необґрунтованими, у зв`язку з чим просить суд відмовити у задоволенні позову.
В судове засідання позивач не з`явився, подав клопотання про розгляд справи у його відсутності, просив позов задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві.
Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечив проти позовних вимог та просив відмовити у їх задоволенні в повному обсязі, наполягає на тому, що позивачем пропущено строк звернення до суду, а відтак пропуск позовної давності є підставою для застосування ч. 4 ст. 267 ЦК України. 
Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні позов визнав.
Третя особа ОСОБА_1 в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог.
Розгляд спору по сутті відбувся 10.03.2026 року. Рішення ухвалено 20.03.2026 року у відповідності до ч.1 ст.244 ЦПК України.
Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що 10 червня 1975 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено шлюб, який розірвано 29 березня 2002 року. У період шлюбу у подружжя народилися діти: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (після одруження – ОСОБА_11 ).
Згідно зі свідоцтвом на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР від 19.09.1977 року ОСОБА_3 розпочав будівництво житлового будинку з господарськими будівлями у с. Нижчі Вовківці, Хмельницький район, Хмельницька область.
12 січня 1989 року було видано свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок, відповідно до якого житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований у АДРЕСА_1 , належить колгоспному двору, головою якого є ОСОБА_3 .
Згідно з повідомленням Хмельницького бюро технічної інвентаризації від 16.08.2024 року зазначене домоволодіння обліковується за адресою: АДРЕСА_2 (колишня адреса – АДРЕСА_1 ).
Рішенням виконавчого комітету Розсошанської сільської ради від 29 серпня 2024 року №13 змінено адресу домоволодіння на: АДРЕСА_2 .
05 грудня 2013 року ОСОБА_3 зареєстрував право власності на земельну ділянку кадастровий номер 6825087200:02:001:0186, площею 0,25 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку.
З довідки виконавчого комітету Розсошанської сільської ради від 06.03.2025 року №100 вбачається, що позивач ОСОБА_2 був зареєстрований та проживав за вказаною адресою з 01.07.1975 року по 22.10.2024 року.
З виписки з погосподарської книги Розсошанської сільської ради №3 за 1991–1995 роки встановлено, що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , обліковувалося як колгоспний двір, до складу якого входили: ОСОБА_3 — голова двору; ОСОБА_4 — дружина; ОСОБА_8 — дочка; ОСОБА_2 — син; ОСОБА_9 – зять.
Таким чином, суд встановив, що станом на 15 квітня 1991 року членами колгоспного двору були чотири особи. На день набрання чинності Законом України «Про власність» будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , входило до складу колгоспного двору. Головою колгоспного двору був ОСОБА_3 , а членами – ОСОБА_4 , ОСОБА_12 та ОСОБА_2 .
Як члени колгоспного двору вони мали право на 1/4 частки майна цього двору. Проте право власності на зазначене будинковолодіння за відповідними частками не було зареєстроване.
Між сторонами склались неприязні відносини.
Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи.
Відповідно до ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на судовий захист свого майнового права та інтересу.
На момент створення та існування колгоспного двору правовідносини щодо такого майна регулювалися Цивільним кодексом Української РСР 1963 року.
Відповідно до ч.1 ст.120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (ст.112 цього Кодексу).
Згідно ч.2 ст.123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.
Відповідно до роз`яснень, що викладені в пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:
а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);
б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.
Зокрема у постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 523/4473/16-ц зазначено, що: майно колгоспного двору належить усім членам двору на праві спільної сумісної власності незалежно від того, на ім`я кого було оформлено правовстановлюючі документи.
У постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 235/3847/18 суд зазначив, що: визначальним для встановлення права власності на майно колгоспного двору є встановлення кола членів двору станом на 15 квітня 1992 року.
Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті.
У разі набуття частки у праві спільної власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва право власності на земельну ділянку (крім земель державної, комунальної власності), на якій розміщено такий об`єкт, одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача у розмірі належної відчужувачу (попередньому власнику) частки у праві спільної власності на такий об`єкт, крім випадку, коли попередньому власнику належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі. Якщо відчужувачу (попередньому власнику) у праві спільної власності на такий об`єкт належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі, право власності переходить у такому самому розмірі.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 був членом колгоспного двору та проживав у спірному будинку з моменту народження.
Згідно з даними погосподарської книги він був членом колгоспного двору станом на 15 квітня 1991 року.
Отже позивач є співвласником майна колгоспного двору.
Оскільки членами колгоспного двору були чотири особи, кожному з них належала 1/4 частка майна.
Факт оформлення правовстановлюючих документів на ім`я відповідача не змінює правового режиму такого майна.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 489/5045/16-ц, у якій зазначено: оформлення права власності на майно колгоспного двору на ім`я одного з членів двору не позбавляє інших членів двору права на відповідну частку у цьому майні.
Згідно зі статтею 377 Цивільного кодексу України та статтею 120 Земельного кодексу України, до особи, яка набула право власності на будівлю або споруду, переходить право на земельну ділянку, на якій вона розміщена.
Отже право власності на земельну ділянку є похідним від права власності на житловий будинок.
Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 367/8020/16-ц зазначив: у разі визнання за особою права власності на частку житлового будинку за нею підлягає визнанню і право на відповідну частку земельної ділянки, на якій розташований цей будинок.
Відповідно до ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно зі статтями 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Подані позивачем докази підтверджують її членство у колгоспному дворі та право на частку у спірному майні.
Щодо доводів відповідача про застосування строку позовної давності, суд зазначає таке.
Представник відповідача стверджує, що перебіг позовної давності розпочався з моменту досягнення позивачем повноліття ІНФОРМАЦІЯ_4 . Оцінюючи ці доводи, суд вважає їх необґрунтованими.
Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Отже, визначальним є не сам факт досягнення особою повноліття чи виникнення формальної можливості звернення до суду, а момент обізнаності особи про порушення її права.
Подібний правовий висновок неодноразово висловлювався Верховним Судом.
Так, у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 зазначено, що при вирішенні питання про початок перебігу позовної давності суди повинні встановити момент, коли особа дізналася або об`єктивно могла дізнатися про порушення свого права, а не лише факт виникнення правовідносин.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15, де наголошено, що позовна давність у спорах щодо майна починає свій перебіг не з моменту виникнення права власності у іншої особи, а з моменту, коли співвласник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Крім того, Верховний Суд у постанові Касаційного цивільного суду від 12 січня 2022 року звернув увагу на те, що у спорах щодо права власності чи поділу майна сам факт тривалого часу з моменту виникнення правовідносин не є достатньою підставою для застосування позовної давності, якщо не встановлено момент обізнаності особи про порушення її права.
Верховний Суд також неодноразово наголошував, що обов`язок доведення обставин, які свідчать про сплив позовної давності, покладається на сторону, яка заявляє про її застосування.
Отже, для застосування позовної давності відповідач повинен довести: конкретний момент, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права; що з цього моменту минув трирічний строк.
Однак представником відповідача не надано належних та допустимих доказів того, що позивач саме у 1993 році, одразу після досягнення повноліття знав або повинен був знати про своє право власності на вказане домоволодіння.
Сам по собі факт видачі свідоцтва про право власності у 1989 році не свідчить про автоматичну обізнаність позивача про зміст такого документа та про можливе порушення його прав. При цьому будь-яких доказів обізнаності позивача про отримання відповідачем свідоцтва про право власності у 1989 році матеріали справи не містять.
Разом з тим суд звертає увагу, що перебіг позовної давності починається саме з моменту порушення права, а не з моменту досягнення позивачем повноліття або виникнення права власності. Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі №522/19162/15-ц.
З матеріалів справи встановлено, що до 2024 року право позивача на проживання та користування будинком не оспорювалося. Лише у 2024 році відповідач почав заперечувати право позивача на користування будинком та вчиняти дії щодо його виселення. Отже, саме з цього моменту позивач довідався про порушення свого права.
За таких обставин твердження відповідача про початок перебігу позовної давності з 01.07.1993 року є припущенням та не підтверджене належними доказами.
Представником відповідача не доведено наявності обставин, які б свідчили про об`єктивну можливість позивача дізнатися про оформлення права власності на спірне домоволодіння або про порушення його прав саме з моменту досягнення ним повноліття.
Крім того, сам по собі факт видачі правовстановлюючого документа на ім`я іншої особи не свідчить про неминучість інформування позивача про його існування, а тому не може автоматично визначати момент початку перебігу позовної давності.
Таким чином, суд доходить висновку, що підстав для застосування строку позовної давності у даній справі немає, а тому заява представника відповідача про її застосування задоволенню не підлягає.
Суд встановив, що позивач звернувся з позовом у межах своїх прав на частку майна колишнього колгоспного двору, що підтверджується:
-фактичним користуванням житловим будинком та земельною ділянкою;
-наявними свідоцтвами, які не суперечать правам позивача;
-позицією Верховного Суду щодо захисту прав співвласників у спорах про колгоспне майно.
У зв`язку з цим, відзив представника відповідача не містить належних доказів, які б спростовували право позивача на частку у домоволодінні; доводи відповідача про одноособову власність спірного будинку та про нібито безпідставність позову є непідтвердженими та припущеними.
Враховуючи вищевикладене, дослідженні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволення та слід визнати за: ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину житлового будинку з господарськими спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 та на 1/4 частину земельної ділянки кадастровий номер 6825087200:02:001:0186; площею 0,25 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до ст.141 ЦПК України, слід стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача 5366 грн. судового збору.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст.2,12,13,76,81,258,259,263-265 ЦПК України, ст.ст. 112,120, 123 ЦК УРСР 1963 року, ст.ст.328,392 ЦК України, ст.120 ЗК України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", суд, -
УХВАЛИВ:
Позов задовольнити.
Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину житлового будинку з господарськими спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 .
Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину земельної ділянки кадастровий номер 6825087200:02:001:0186; площею 0,25 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір в розмірі 5366 грн.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Хмельницького апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Дата виготовлення повного тексту рішення суду 20.03.2026 року.

Суддя Хмельницького 
міськрайонного суду І.Ю.Порозова