ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 754/12610/25 Суддя (судді) першої інстанції: Коваленко І.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого Бєлової Л.В.
суддів: Аліменка В.О., Безименної Н.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 вересня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення, -
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:
Визнати протиправними дії інспектора Управління патрульної поліції в місті Києві щодо складання постанови серії ЕНА № 05323413 від 26 липня 2025 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 за скоєння ним адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 122 КУпАП та накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 (п`ятсот десять) гривень 00 копійок;
Скасувати постанову серія ЕНА № 05323413 від 26 липня 2025 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 за скоєння ним адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 122 КУпАП та накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 (п`ятсот десять) гривень 00 копійок.
Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 за частиною 2 статті 122 КУпАП - закрити за відсутністю складу адміністративного правопорушення.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19 вересня 2025 року адміністративний позов задоволено частково. 
Скасовано постанову серія ЕНА № 05323413 від 26 липня 2025 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за скоєння ним адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 122 КУпАП та накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 (п`ятсот десять) гривень 00 копійок.
Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 1 частиною другою статті 122 КУпАП - закрито.
У решті позовних вимог відмовлено (про визнання протиправними дії інспектора Управління патрульної поліції в місті Києві щодо складання спірної постанови).
Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Зокрема, апелянт зазначає, що Закон України «Про Національну поліцію» та Правила дорожнього руху встановлюють обов`язок водія, після зупинки транспортного засобу, на вимогу поліцейського пред`явити для перевірки документи, незалежно від того, які обставини слугували підставою для зупинки його транспортного засобу. Подібна правова позиція викладена в постанові Верховного Суд від 25 вересня 2019 року у справі № 127/19283/17.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Департаменту патрульної поліції на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 вересня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення.
Позивач відзив на апеляційну скаргу не подав.
Після надходження матеріалів справи, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 лютого 2026 року призначено справу до апеляційного розгляду у порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, 26 липня 2025 року о 22:10:03 капітан поліції Галка Сергій Миколайович прийняв постанову серії ЕНА № 05323413, відповідно до якої на нозивача накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у сумі 510,00 грн, оскільки позивач 26.07.2025 о 22 год. 01 хв. у м. Києві, на вул. Кіото, керуючи транспортним засобом Land Rover Range Rover, номерний знак НОМЕР_1 , користувався засобами зв`язку (мобільний телефон), тримаючи їх у руках, та не пред`явив на вимогу поліцейського посвідчення водія та реєстраційний документ, чим порушив п. 2.1 (а), 2.1 (б), 2.9 (д) Правил дорожнього руху, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, та скоїв адміністративне правопорушення, за яке частиною другою статті 122 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність.
Не погоджуючись із вказаною постановою, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.
Суд першої інстанції адміністративний позов задовольнив частково та зазначив, що факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого частиною другою статті 122 КУпАП, є недоведеним, оскільки відповідачем не надано суду доказів, що позивач допустив порушення п. 2.9 (д) ПДР.
Щодо обставин порушення позивачем пунктів 2.1. (а) та 2.1. (б) ПДР, то суд першої інстанції зазначив, що за таке порушення відповідальність встановлена у частині першій статті 126 КУпАП, однак поліцейські не складали постанову про притягнення позивача до відповідальності за частиною першою статті 126 КУпАП. Отже, дії позивача щодо не пред`явлення на вимогу поліцейського посвідчення водія та реєстраційного документа, які зазначені у постанові, що оскаржується, неправильно кваліфіковано відповідачем.
Також суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання протиправними дії інспектора Управління патрульної поліції в місті Києві щодо складання спірної постанови, з огляду на визначені повноваження місцевого загального, як адміністративного, що визначені у частині третій статті 286 КАС України, які не передбачають визнання протиправність дій суб`єкта владних повноважень.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з частиною першою статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Спірні правовідносини врегульовані нормами Конституції України, Законом України «Про Національну поліцію», Кодексом України про адміністративні правопорушення, Правилами дорожнього руху, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306, Інструкцією з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженою наказом МВС України від 07.11.2015 року № 1395.
Як передбачено ч. 1 ст. 3 Закону України «Про Національну поліцію», у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до п. 1.1 ПДР України останні відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.
Відповідно до ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» передбачено, що учасники дорожнього руху зобов`язані: знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам; виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.
Нормами ст. 222 КУпАП встановлено, що органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, зокрема, правил користування засобами транспорту, в тому числі, за ч.1 ст.121 КУпАП.
Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Згідно зі ст. 252 КУпАП України орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Відповідно до ст. 280 КпАП України орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
За правилами ч. ч. 1-3 ст. 283 КУпАП України розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.
Постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.
Нормами ст. 251 КУпАП встановлено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Отже, при розгляді справи про адміністративне правопорушення, виходячи з його правової природи та завдання, уповноважена особа має всебічно, повно і об`єктивно з`ясувати обставини справи, зокрема на підставі належних доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення.
Як зазначалося, підставою для винесення оскаржуваної постанови відповідно до ч. 2 ст. 122 КУпАП стало те, що позивач 26.07.2025 о 22 год. 01 хв. у м. Києві, на вул. Кіото, керуючи транспортним засобом Land Rover Range Rover, номерний знак НОМЕР_1 , користувався засобами зв`язку (мобільний телефон), тримаючи їх у руках, та не пред`явив на вимогу поліцейського посвідчення водія та реєстраційний документ, чим порушив п. 2.1 (а), 2.1 (б), 2.9 (д) Правил дорожнього руху.
Адміністративна відповідальність за частиною другою статті 122 КУпАП настає за порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а також порушення правил навчальної їзди.
Отже, адміністративним правопорушенням за правилами частини другої статті 122 КУпАП визнається, зокрема, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук.
Підпункт «а» пункту 2.9 Розділу 2 Правил №1306 визначає, що водієві забороняється: під час руху транспортного засобу користуватися засобами зв`язку, тримаючи їх у руці (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання).
У адміністративному позові позивач заперечує факт вчинення адміністративного правопорушення, зокрема, використання мобільного телефону під час руху.
З наданого відеозапису (з нагрудних камер БК № 473632, БК № 472086) подій щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності вбачається наступне.
21:48:50 - початок відеозапису;
21:49:39 - на узбіччі припаркований транспортний засіб з увімкненими аварійними покажчиками, д.н.з НОМЕР_1 ;
21:50:36 - водій повідомляє поліцейського, що має намір скористатися правовою допомогою, адвокат приїде через 30 хв;
21:50:45 - поліцейський повідомив водія про відеофіксацію та висловив вимогу пред`явити посвідчення водія та реєстраційний документ на транспортний засіб;
21:51:12 - поліцейський повідомляє водію причину зупинки - водій розмовляв по телефону під час керування транспортним засобом;
21:51:38 - водій повідомляє поліцейському, що він не відмовляється представити документи, однак зробить це у присутності юриста;
21:52:04 - поліцейський висловив водію пропозицію пройти огляд у лікаря-нарколога, оскільки його поведінка не відповідає обстановці;
21:54:30 - поліцейський повідомив водію, що на нього буде складено протокол та постанову;
22:14:14 - прибув адвокат;
22:16:20 - поліцейський повідомив адвокатці, що постанова вже винесена і її можна оскаржити у судовому порядку.
Отже, із відеоматеріалів з нагрудних камер працівників поліції неможливо встановити подію правопорушення (користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку), про яку йдеться в оскаржуваній постанові, оскільки на відеоматеріалах зафіксовано лише обставини, які мали місце після зупинки транспортного засобу позивача.
Слід зазначити, що, в силу вимог статті 251 КУпАП, візуальне спостереження працівником поліції за порушенням не може бути доказом порушення Правил дорожнього руху.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого частиною другою статті 122 КУпАП, є недоведеним, оскільки відповідачем не надано суду доказів, що позивач допустив порушення п. 2.9 (д) ПДР.
Щодо обставин порушення позивачем пунктів 2.1. (а) та 2.1. (б) ПДР, то суд першої інстанції також правильно зазначив, що за таке порушення відповідальність встановлена у частині першій статті 126 КУпАП, однак поліцейські не складали постанову про притягнення позивача до відповідальності за частиною першою статті 126 КУпАП.
Отже, дії позивача щодо не пред`явлення на вимогу поліцейського посвідчення водія та реєстраційного документа, які зазначені у постанові, що оскаржується, кваліфіковано відповідачем неправильно.
Тому, безпідставними є доводи апелянта про те, що Закон України «Про Національну поліцію» та Правила дорожнього руху встановлюють обов`язок водія, після зупинки транспортного засобу, на вимогу поліцейського пред`явити для перевірки документи, незалежно від того, які обставини слугували підставою для зупинки його транспортного засобу.
Колегія суддів наголошує, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення, виходячи з його правової природи та завдання, уповноважена особа має всебічно, повно і об`єктивно з`ясувати обставини справи, зокрема на підставі належних доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення.
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 08 липня 2020 року у справі №463/1352/16-а вказав, що у силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.
Тож, згідно з принципом презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винуватості особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у діях позивача відсутній склад адміністративного правопорушення за ч.2 ст.122 КУпАП, як наслідок, оскаржувана постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності прийнята протиправно та підлягає скасуванню, а справа про адміністративне правопорушення - закриттю.
Доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, тому не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог не оскаржується, тому колегія суддів в силу положень ч. 1 ст. 308 КАС України не перевіряє його законність та обґрунтованість в цій частині.
Згідно з положеннями статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до вимог статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.
Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 243, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд
П О С Т АН О В И В:
Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 вересня 2025 року - залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 вересня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Головуючий суддя Л.В. Бєлова

Судді В.О. Аліменко,

Н.В. Безименна