УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №278/4036/25 Головуючий у 1-й інст. Буткевич М. І. 
Категорія 39 Доповідач Григорусь Н. Й. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2026 року м. Житомир
Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Григорусь Н.Й.
суддів Галацевич О.М., Панкеєвої В.А.
розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників) у місті Житомирі цивільну справу № 278/4036/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором 
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Антонович Ольги Сергіївни
на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 12 січня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Буткевича М.І. у м. Житомирі,
в с т а н о в и в :
У серпні 2025 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулося до суду з позовом у якому просило стягнути з ОСОБА_1 58 155 грн заборгованості за договором позики.
В обґрунтування позову зазначено, що 09 січня 2024 року між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та ОСОБА_1 було укладено договір позики №2529645, згідно умов якого відповідач отримав позику у сумі 15 000,00 грн строком на 15 днів до 24.01.2024 року; базова процентна ставка за перший день користування позикою – 15.61%; базова процентна ставка з другого дня користування позикою до дати повернення – 3,00%. Договір підписано електронним цифровим підписом сторін. ОСОБА_1 умови договору не виконував внаслідок чого виникла заборгованість у сумі 58 155 грн, що складається із: 15000,00 грн - заборгованість за основною сумою боргу; 43 155 грн – заборгованість за відсотками.
14 червня 2021року між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу№14/06/21, відповідно до якого право вимоги за договором позики №2529645 від 09.01.2024 перейшло до позивача, відповідно до реєстру боржників №24.
Посилаючись на вказані обставини, позивач просив задовольнити позовні вимоги. 
Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 12 січня 2026 року позов ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за договором позики у розмірі 58 155 грн та 3 028 грн витрат по сплаті судового збору.
В апеляційній скарзі представник відповідача, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивачем не надано належного та допустимого в розумінні положень статтей 76-81 ЦПК України розрахунку заборгованості за договором на підтвердження суми боргу.
Так, до позовної заяви додано Реєстр боржників №24 від 16.05.2024 та Розрахунок заборгованості за період з 16.05.2024 по 30.06.2025. Проте, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що ці документи не містять жодних розрахунків, з яких можна встановити де, ким та коли саме видавались зазначені в них суми кредиту, за який період та в який спосіб нараховані проценти.
За умовами договору позики №2529645 від 09.01.2024 при отриманні кредиту в розмірі 15 000 грн та користуванні ним протягом 15 днів, передбачених п. 2 договору, загальна вартість кредиту становить 17 362, 50 грн, проте позивач вимагає стягнути 58 155 грн, жодним чином не обґрунтовуючи ці вимоги.
На думку скаржника, позивач має право на стягнення лише суми боргу та встановлених процентів за користування кредитом протягом 15 днів на які дані кошти надавались. В свою чергу, будь-які інші нарахування, здійснені після закінчення строку дії договору є незаконними, оскільки їх нарахування здійснено поза межами строку кредитування.
Таким чином, судом першої інстанції не перевірено правильність здійснених нарахувань, не надано оцінку доказам, котрими позивач обґрунтовує свої вимоги та не встановлено відповідність доказів та вимог, положенням чинного законодавства та висновкам Верховного Суду в даній категорії.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд доходить втисновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
За приписами ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).
За змістом ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).
В силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України).
Відповідні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19.
За нормами ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
За приписами ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
В силу ч. 1 ст. 1048 цього ж Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що ставляться.
Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 251 ЦК України встановлено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.
Відповідно до статті 251 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.
За змістом частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно із частиною першою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Аналіз вказаних норм права свідчить про те, що при укладенні договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору.
Щодо кредитного договору, то сторони вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів. У свою чергу, впродовж цього строку кредитодавець вправі реалізувати своє право на проценти за користування кредитними коштами.
При цьому право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу, визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12) та 31 жовтня 2018 року (№202/4494/16-ц), яка в силу частини четвертої статті 263 ЦПК України має бути врахована судами при виборі і застосуванні норм права.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 ст. 599 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Судом встановлено, що 09.01.2024 між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та ОСОБА_1 укладений договір позики № 2529645, підписаний електронним підписом відповідача (ghjn59pOzg), відповідно до умов якого позивач надав кошти шляхом перерахування на банківський картковий рахунок позичальника в розмірі 15 000 грн на 15 днів під 3 % щоденно (а.с. 6-9).
ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» виконало взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, відповідно до умов договору позики, шляхом перерахування суми позики на банківський картковий рахунок відповідача, який фактично не заперечує даний факт.
14.06.2021 між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та ТОВ «ФК «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» укладено договір факторингу № 14/06/21, у відповідності до якого останній приймає належні права вимоги до боржників (а.с. 10-12).
Відповідно до акту прийому-передачі № 24 від 16.05.2024 реєстр боржників передано в повному об`ємі відповідно до умов факторингу № 14/06/21, в тому числі і відповідача ОСОБА_1 (а.с. 16).
З розрахунку суми заборгованості вбачається, що ОСОБА_1 за договором позики від 09.01.2024 № 2529645 має загальну суму заборгованості в розмірі 58 155грн, з яких 15 000 грн заборгованість за основним боргом, 43 155 грн заборгованість за нарахування відсотків (а.с. 20). Апеляційний суд акцентує увагу на тій обставині, що за своїм змістом даний письмовий документ не являється розрахунком заборгованості, оскільки лише констатує суму заборгованості за даним договором позики, що перейшла до нового кредитора, та не містить детального опису за який період, за якою відсотковою ставкою проведені ці нарахування.
Та обставина, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, не позбавляє позивача обов`язку надати суду належні та допустимі докази щодо розміру заборгованості за відсотками, оскільки саме таким чином діють принципи диспозитивності та змагальності сторін у цивільному процесі.
Відтак, надана позивачем реєстр боржників №24 та розрахунок заборгованості за договором позики №2529645 від 09.01.2024 не можуть вважатися належними доказами наявності заборгованості у розмірі, на яку посилається позивач, а саме 58 155 грн.
Разом з тим, ОСОБА_1 не заперечує факт укладення з ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» згаданого договору позики, а матеріали справи не містять належних та допустимих доказів повернення ним отриманих в позику коштів зі сплатою відсотків за користування кредитом, в межах визначеного сторонами строку кредитування.
Враховуючи, що відповідач не повернув кошти, отримані на підставі договору позики від 09.01.2024 № 2529645, а також не надано доказів, що останній ініціював продовження строку користування цими коштами та зміну дати повернення всієї суми позики, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 58 155 грн, а тому рішення суду в цій частині підлягає зміні із зменшенням суми стягнутої заборгованості з 58 155 грн до 17 362,50 грн, з яких 15 000,00 грн заборгованість по основному боргу та 2 362,50 грн заборгованість за відсотками, як це передбачено умовами, що зазначені у Додатку №1 до договору позики (а.с. 9). 
За звернення до суду із позовом ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було сплачено судовий збір у розмірі 3028,00 грн, позов задоволено на 30% (ціна позову 58 155 грн, задоволено 17 362,50 грн х 100% : 58 155 грн = 30%). Відтак, з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» підлягає стягненню судовий збір в розмірі 908,40 грн (3028 грн х30% : 100% = 908,40 грн).
За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив 4 542,00 грн судового збору. Апеляційну скаргу задоволено частково.
Тому, з ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 3179,40 грн судового збору (4542 грн х 70% : 100).
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Антонович Ольги Сергіївни задовольнити частково.
Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 12 січня 2026 року в частині розміру стягнутого судового збору та заборгованості за договором позики №252945 від 09.01.2024 року змінити, зменшивши стягнуту суму заборгованості з 58 155 грн до 17 362,50 грн, з яких 15 000,00 грн заборгованість по тілу кредиту та 2 362,50 грн заборгованість за процентами. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» 908,40 грн судового збору за подання позовної заяви.
Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на користь ОСОБА_1 3179,40 грн судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий     Судді

Повний текст постанови складено 24 березня 2026 року.