Дата документу 24.04.2026	Справа № 554/13833/25	
 	Провадження № 2/554/568/2026	

РІШЕННЯ
Іменем України
24 квітня 2026 року          м. Полтава
Шевченківський районний суд міста Полтави у складі:
головуючого - судді Михайлової І.М.,
за участі секретаря судового засідання Станкевич Н.О.,
представника позивача – адвоката Абрамович Л.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за позовною заявою  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2025 року позивач  ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Абрамович Л.В., звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, у якому просив здійснити поділ квартири АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за позивачем право власності на частину вказаної квартири вартістю 250289 грн. Судові витрати з відповідача просив не стягувати.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 31.12.1983 року укладено шлюб  ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 , актовий запис № 3271, що підтверджується Витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00052402468 від 15.07.2025 року. 
Згідно із відомостями зазначеного Витягу, 24.04.2019 року шлюб розірвано на підставі рішення мирового судді судової дільниці № НОМЕР_1 району Сєвєрноє Медведково міста москви російської федерації від 24.04.2019 року у справі №2-113/19. 
03.01.1997 року згідно із договором купівлі-продажу серії ААЕ №580226, відповідачкою ОСОБА_2 придбано квартиру за адресою:  АДРЕСА_2 житлова площа 44,6 кв.м., загальна площа 61,2 кв.м. Оскільки вказана квартира є об`єктом спільної сумісної власності позивача та відповідачки, ОСОБА_2 проживає на території росії, не має можливості приїхати до м. Полтава та продати вказану квартиру, розподілити кошти із позивачем, позивач просив поділити вказану квартиру та визнати за ним право власності на частину спірної квартири. Зазначив, що позовна давність у три роки для вирішення вимог про поділ майна, заявлених після розірвання шлюбу 24.04.2019 року не застосовується, оскільки згідно із вимогами чинного цивільного законодавства перебіг позовної давності зупинено на час воєнного стану та 04.009.2025 року поновлено перебіг позовної давності.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Полтави від 28.10.2025 року відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження з викликом учасників справи, призначено підготовче судове засідання на 27.11. 2025 року о 09 год. 30 хв.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Полтави від 27.11.2025 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті на 19.01.2026 року на 10 год.
За клопотанням представника позивача – адвоката Абрамович Л.В. про відкладення розгляду справи, яке надійшло до суду через ЄСІТС «Електронний суд» 19.01.2026 року, судове засідання у справі відкладено на 11.03.2026 року. на 10 год. 30 хв.
У судовому засіданні 11.03.2026 року протокольною ухвалою суду оголошено перерву до 15.04.2026 року до 10 год
У судовому засіданні представник позивача – адвокат Абрамович Л.В. підтримала позов, просила задовольнити у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. 15.04.2026 року надіслала до суду заяву про розгляд справи без участі позивача та представника позивача.
Позивач в судове засідання не з`явився, про місце та час слухання справи повідомлений належним чином.
Зокрема, надісланий за місцем реєстрації позивача рекомендований лист з копією ухвали про відкриття провадження у справі, із повідомленням про розгляд справи,  ОСОБА_1  не був вручений, а поштові відправлення повернуто з відміткою «адресат відсутній». Отже, відповідно до п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України позивач вважається належним чином повідомленим про розгляд судом цивільної справи, учасником якої він є.
Відповідач ОСОБА_2  в судове засідання не з`явилася, про місце та час слухання справи повідомлена належним чином.
Зокрема, надіслані за місцем реєстрації відповідача рекомендований лист з копією ухвали про відкриття провадження у справі, з копією позовної заяви, з повідомленням про розгляд справи,  ОСОБА_2  не був вручений, а поштові відправлення повернуто з відміткою «адресат відсутній». Отже, відповідно до п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України відповідач вважається належним чином повідомленою про розгляд судом цивільної справи, учасником якої вона є.
Крім того, відповідачка повідомлена про розгляд справи відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України шляхом опублікування 02.12.2025 року оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке розміщене за десять днів до дати ухвалення цього рішення.
Право надати відзив на позовну заяву відповідачка не реалізувала та не повідомила суд про причини неявки в судове засідання. 13.04.2026 року ОСОБА_2 засобами електронної пошти надіслала до суду заяву, у якій зазначила, що не заперечує проти поділу майна, перебуває за межами України та просила розглядати справу без її участі з урахуванням її згоди із вимогами позову.
За таких обставин суд вважає можливим розглянути справу у відсутність позивача та відповідача, на підставі наявних у справі доказів.
Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінюючи докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, суд дійшов таких висновків.
На підставі наданих позивачем матеріалів судом встановлено та не спростовано учасниками справи, що 31.12.1983 року укладено шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , актовий запис № 3271, що підтверджується Витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00052402468 від 15.07.2025 року. 
Згідно із договором купівлі-продажу від 03.01.1997 року, посвідченим державним нотаріусом Першої полтавської державної нотаріальної контори Ратушняк Н.І., реєстр. № 5-3 (бланк серії ААЕ №580226), реєстровий напис БТІ № 115 від 03.01.1997 року, ОСОБА_3 купилаквартиру  АДРЕСА_1 , яка складається з коридору І пл. 6,3 кв.м., шафи 2 пл. 0,7 кв.м., туалету 3 пл. 0,9 кв.м., ванни 4 пл. 2,0 кв.м., кухні 5 пл. 5,9 кв.м., кімнати 6 пл. 10,4 кв.м., кімнати 7 пл. 17,2 кв.м., кімнати 8 пл. 9,5 кв.м., кімнати 9 пл. 7,5 кв.м., житловою площею 44,6 кв.м., загальна площа 61,2 кв.м.
Відповідно до звіту про оцінку майна – квартири АДРЕСА_1 , складеного 11.09.2025 року оцінювачем ОСОБА_4 , що виконує послуги у складі Товариства з обмеженою відповідальністю «Вестсайд-2020», ринкова вартість об`єкта оцінки – чотирикімнатної квартири загальною площею 61,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , становить 500578 грн, ринкова вартість частки зазначеного об`єкта оцінки становить 250289 грн.
Згідно із відомостями зазначеного Витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00052402468 від 15.07.2025 року, 24.04.2019 року шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано на підставі рішення мирового судді судової дільниці № НОМЕР_1 району Сєвєрноє Медведково міста москви російської федерації від 24.04.2019 року у справі №2-113/19. 
Позивачем зазначено та вказана інформація підтверджена і не спростовано відповідачем, що ОСОБА_2 проживає за межами території України, не має можливості приїхати до м. Полтава.
У ст.15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Положеннями частин 3, 4ст.368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно із ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до п.п.1,3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу, або майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Отже, норми статей 57,60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.
Конструкція норми ст.60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 24.05.2017 року в справі № 6-843цс17, Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року в справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Згідно із ст.ст.69,70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до ч.1 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.
Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.
Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена за її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.
Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.
Зазначений правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 15.11.2023 року у справі № 295/4780/20 (провадження № 61-11222св23).
Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абз.1 п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» ).
Із роз`яснень п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 30 постанови від 21.12.2007 року № 11«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб,розірвання шлюбу,визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Згідно із ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Судом встановлено, спірна квартира за адресою: АДРЕСА_2 придбана ОСОБА_2 у період шлюбу із ОСОБА_1 та за спільні кошти подружжя. 
Відповідачем не спростовано протилежного, що квартира придбана нею за особисті кошти, без будь-якого матеріального внеску позивача, зазначене суд бере до уваги. Крім того, відповідачка проти позову не заперечує.
Отже, спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, що підтверджено наявними в матеріалах справи доказами.
З огляду на викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, а саме об`єкту спільної сумісної власності подружжя - квартири АДРЕСА_1 та визнання права власності на частину вказаної квартири за позивачем є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами суд враховує імперативність вимог ст.133 ЦПК України та ч.1 ст.141 ЦПК України, згідно із положеннями яких судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2422,4 грн.
Керуючись ст.ст. 81, 141, 223, 259, 263-265, 277-279, 354 ЦПК України, суд,-
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, - задовольнити.
Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , яка була набута на підставі договору купівлі-продажу від 03.01.1997 року, посвідченого державним нотаріусом Першої полтавської державної нотаріальної контори Ратушняк Н.І., за реєстр. № 5-3, реєстровий напис БТІ № 115 від 03.01.1997 року.
Поділити між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 майно, що є їх спільною сумісною власністю – квартиру АДРЕСА_1 .
Визнати в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .
Визнати в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_2 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на оплату судового збору розмірі 2422,4 грн.
Рішення суду може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Учасники справи: 
позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ;
відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - невідомий.

Суддя            І.М. Михайлова