Справа № 711/14/25
Номер провадження 1-кп/711/170/26

В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2026 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:
головуючого судді - ОСОБА_1 , 
при секретарі – ОСОБА_2 ,
за участю прокурора – ОСОБА_3 
захисника – ОСОБА_4 
представника потерпілих – адвоката ОСОБА_5 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси кримінальне провадження № 12024250000000465 від 22.11.2024 року за обвинуваченням:
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Черкаси, українця, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, маючого на утриманні неповнолітнього сина, працюючого завідуючим господарством ТОВ ВП «Фабрика – кухня», інваліда 3 групи, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України,
за участі:
обвинуваченого – ОСОБА_6 ,
потерпілих – ОСОБА_7 , ОСОБА_8 

В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_6 , 22.11.2024 року, близько 18 години 23 хвилини, керуючи автомобілем «Ноnda CR-V», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись в м. Черкаси по проїзній частині вулиці Чигиринська, зі сторони вулиці Героїв Холодного Яру в напрямку вулиці Зелінського, на пішохідному переході поблизу нерегульованого перехрестя з вулицею Будіндустрії, в порушення вимог пункту 18.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, (водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека), продовжив рух керованого ним транспортного засобу, та скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який перетинав проїзну частину вулиці Чигиринська в межах пішохідного переходу, зліва направо відносно напрямку руху автомобіля.
В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди, відповідно до висновку судово-медичної експертизи №03-01/1335 від 20.12.2024, пішохід ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження у вигляді травми голови, рани на голові, крововиливів у м`які покрови черепа та крововиливів під м`які оболонки головного мозку, травми тулуба у вигляді численних двобічних переломів ребер, перелому грудного відділу хребта, крововиливів у м`які тканини в поперековій ділянці зліва та в ділянці, шийного і грудного відділу хребта, крововиливу в ділянці правого наднирника, травми нижніх кінцівок у вигляді синців та рани, перелому обох кісток лівої гомілки в нижній третині, перелому малогомілкової кістки справа та крововилив у м`які тканини від яких помер у приміщенні КНП «Третя міська лікарня ЧМР». Вказані травми виникли від дії тупих предметів, могли утворитись в час і за обставин ДТП, вказаних в постанові про призначення експертизи трупа та відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.
Порушення правил безпеки дорожнього руху водієм автомобіля «Ноnda CR-V», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_6 , а саме вимог пункту 18.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306, , згідно з висновком експерта № СТ/400Е-24 від 23.12.2024 находиться в причинному зв`язку з виникненням дорожньо- транспортної пригоди та спричиненням смерті потерпілого ОСОБА_9 .
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав в повному обсязі, визнав всі фактичні обставини, які йому пред`явлено у обвинуваченні та надав наступні покази. Ввечері 22 листопада він виїхав з роботи приблизно о 18:20. Сівши до автомобіля, як завжди пристебнувся ременем безпеки та виїхав на вулицю Чигиринську. Рухався крайньою правою смугою. Попереду нього їхав автомобіль типу білого буса, при цьому, за його словами, він дотримувався безпечної дистанції за ним. Обвинувачений зазначив, що пішохода ОСОБА_9 до моменту зіткнення не бачив і помітив його лише безпосередньо перед наїздом — боковим зором побачив силует людини, однак часу для уникнення зіткнення вже не було. Як тільки він помітив пішохода, одразу різко загальмував та зупинив автомобіль, після чого зрозумів, що сталося. Вийшовши з транспортного засобу, він побачив пішохода та негайно викликав швидку медичну допомогу. Після цього зателефонував на лінію «102». До прибуття медиків обвинувачений намагався надати потерпілому ОСОБА_9 необхідну допомогу. Бригада швидкої медичної допомоги прибула на місце події дуже швидко, госпіталізувала потерпілого до лікарні, після чого обвинувачений залишився очікувати приїзду працівників поліції.
На уточнюючі запитання прокурора ОСОБА_6 зазначив, що він рухався з допустимою швидкістю. За його словами, на момент події була темна пора доби та йшов дощ, що ускладнювало видимість. Обвинувачений зазначив, що пішохода він побачив безпосередньо перед самим зіткненням. При цьому він стверджував, що від керування транспортним засобом не відволікався, оскільки через складні погодні умови був зосереджений на дорожній обстановці. Зіткнення з пішоходом відбулося передньою лівою частиною автомобіля. Також зазначив, що не пам`ятає чи рухалися автомобілі в лівій смузі руху. Пішохід перетинав дорогу з ліва на право.
На уточнюючі запитання представника потерпілих ОСОБА_5 , обвинувачений зазначив, що перед початком руху він одягнув окуляри та пристебнувся ременем безпеки. За його словами, у місці, де сталася дорожньо-транспортна пригода, були встановлені дорожні знаки, зокрема знак обмеження швидкості та знак «Пішохідний перехід». Обвинувачений також зазначив, що, незважаючи складні погодні умови, нерегульований пішохідний перехід був освітлений. Крім того, він повідомив, що швидкість руху автомобіля могла відповідати тій, яка зазначена у висновку експерта, а саме — в межах від 57 до 62 км/год.
На уточнюючі запитання потерпілого ОСОБА_8 обвинувачений зазначив, що одразу після того як сталося ДТП пішохід був без свідомості, при цьому мав ознаки життя.
На уточнюючі запитання захисника, обвинувачений пояснив, не помітив пішохода через значні габарити автомобіля, який рухався попереду нього. За його словами, всю увагу він зосередив саме на цьому транспортному засобі, а не на пішохідному переході.
Обвинувачений визнав свою вину у вчиненому в повному обсязі та зазначив, що щиро кається з приводу того, що сталося. Він приніс вибачення потерпілим та повідомив про намір у подальшому надавати потерпілій стороні посильну допомогу.
Також в судовому засіданні було досліджено документи характеризуючи особу обвинуваченого ОСОБА_6 , а саме: 
- копія паспорта громадянина України та коду платника податків;
- копію свідоцтва про народження ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в графі батько зазначений – ОСОБА_6 ;
- копію свідоцтва про шлюб, з якої вбачається, що ОСОБА_6 одружився 29.07.2017 року з ОСОБА_11 ;
- копію пенсійного посвідчення № НОМЕР_2 , згідно якого ОСОБА_6 отримує пенсію по інвалідності 3 групи з дитинства;
- копію посвідчення водія НОМЕР_3 від 10.12.2011, з якого вбачається, що ОСОБА_6 , має категорію права керування транспортними засобами «В1,С» з 13.08.2003 року;
- вимога ДІАО НПУ згідно якої, станом на 29.11.2024 відсутні відомості щодо притягнення ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до кримінальної відповідальності;
- вимога УІАО ГУНП в Черкаській області згідно якої, станом на 29.11.2024 відсутні відомості щодо притягнення ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до кримінальної відповідальності;
- довідка КНП «Черкаської обласний психоневрологічний диспансер Черкаської обласної ради» № 4900 від 23.12.2024 року та №3093/01-05/1 від 12.12.2024 року відповідно до яких, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 під наглядом лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває;
- характеристика видана товариство з обмеженою відповідальністю «Делікат ритейл» з якої вбачається, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 характеризується позитивно, дисциплінарних стягнень немає, в колективі дружній;
- довідка-характеристика №10 від 24.03.2024 видана головою ОСББ «Наш дім Надпільна 465» згідно якої, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 за місцем свого проживання зарекомендував себе з позитивної сторони;
Враховуючи те, що обвинувачений в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому органом досудового слідства кримінального правопорушення при обставинах, викладених у обвинувальному акті, та беручи до уваги, що прокурор не оспорював фактичні обставини провадження, і судом встановлено, що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, правильно розуміє зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності його позиції, роз`яснивши йому положення ч.3 ст.349 КПК України про те, що у такому випадку він буде позбавлений права оспорювати фактичні обставини провадження у апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового провадження, вислухавши думку прокурора, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються.
Суд також пересвідчився в добровільності позиції обвинуваченого та не знайшов підстави вважати, що останній себе оговорює або в інший спосіб викривлює визнані ним у судовому засіданні обставини, чи визнає під примусом.
Це узгоджується з вимогами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яким суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.
Враховуючи викладене, суд, допитавши обвинуваченого та дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочині при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю.
Дії обвинуваченого ОСОБА_6 суд кваліфікує за ч.2 ст.286 КК України – порушення правил безпеки дорожнього руху, особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.
Суд, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, ураховує, що покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. Застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК України, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила. Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винуватою у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства.
За змістом статей 50, 65 КК України та п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 р. зі змінами від 06.11.2009 р., особі, яка скоїла злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження скоєння нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації, що є системою найбільш істотних правил і критеріїв, які визначають порядок та межі діяльності суду під час обрання покарання. Суд повинен ураховувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його скоєння, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші особливості справи, які мають значення для забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості злочину. Індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду. Оптимальним орієнтиром якої є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого.
Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд відповідно до ст.65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, який відповідно ст.12 КК України, відносяться до категорії тяжких злочинів, з необережною формою вини, дані про особу обвинуваченого, який має постійне місце проживання, працюючий, одружений та має на утриманні малолітнього сина, раніше не судимий, є особою 3 групи інвалідності, на обліку у лікаря психіатра чи нарколога не перебуває, характеризується за місцем проживання та роботи виключно з позитивно, частково добровільно відшкодував потерпілим завдану шкоду, вину визнав, щиро розкаявся, висловивши щирий жаль з приводу свого вчинку та осудила свою поведінку.
Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, згідно зі ст.66 КК України, суд визнає щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.
При цьому, суд враховує, що щире каяття характерне тим, що воно засновано на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки через визнання вини і готовність нести кримінальну відповідальність, тобто характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого кримінального правопорушення, яке виявляється в тому, що він визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.
У судовому засіданні обвинувачений свою вину визнав у повному обсязі, у вчиненому щиро розкаявся, вибачався за вчинене та висловлював жаль з приводу вчиненого, критично оцінював свої дії та готовий нести відповідальність за вчинене, що також свідчить про те, що особа розуміє тяжкість наслідків від своїх дій та щиро кається, дійсно бажає виправити ситуацію, що склалася з його вини.
Відповідно до постанови Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07.11.2018 активне сприяння розкриттю злочину є окремою обставиною, що пом`якшує покарання, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України. Тобто, передбачені п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України обставини, що пом`якшують покарання, а саме щире каяття і активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, є альтернативними, незалежними та можуть існувати відокремлено одна від одної. 
Активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення як обставина, що пом`якшує покарання, означає добровільну допомогу слідству будь-яким чином: повідомлення правоохоронним органам або суду фактів у справі, надання доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність чи діяльність інших осіб, викриття інших співучасників, визначення ролі кожного з них у вчиненні злочину, наданні допомоги в їх затриманні, видачі знарядь і засобів вчинення злочину, майна, здобутого злочинним шляхом. Під активним сприянням розкриттю кримінального правопорушення слід вважати надання особою органам дізнання або досудового слідства будь-якої допомоги в установленні невідомих їм обставин справи, при цьому таке сприяння має бути активним. ОСОБА_6 повідомив усі суттєві обставини щодо вчинення ним дорожньо-транспортної пригоди. 
Обставин, що обтяжують покарання, згідно ст. 67 КК України, судом не встановлено.
На підставі вищевикладеного, з урахуванням загальних засад призначення покарання: законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, враховуючи вимоги ст. 65 КК України про те, що особі, яка вчинила кримінальні правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень і що більш суворий вид покарання з числа передбачених за скоєне кримінальне правопорушення призначається лише у випадку, якщо менш суворий вид покарання буде недостатнім для виправлення особи і попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, а також враховуючи ступень тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, їх наслідків, особи обвинуваченого, обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, поведінку обвинуваченого після вчинення інкримінованого йому злочину, який усвідомлюючи свою провину, зробивши належні висновки, дав критичну оцінку своїм діям, суд вважає за необхідне відповідно до вимог ст.50 КК України, призначити покарання у виді позбавлення волі в мінімальній межі санкції ч.2 ст.286 КК України, що буде достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів, оскільки, на думку суду, ще не втрачена можливість соціальної реабілітації та виправлення обвинуваченого у більш короткий строк його ізоляції від суспільства.
Крім того, суд також звертає увагу на те, що до вчинення даного необережного злочину обвинувачений не був помічений у будь-яких інших протиправних діях, раніше ні до кримінальної, ні до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху України не притягувався.
Також суд не вбачає підстав для застосування положень статей 69, 75 КК України при призначенні покарання ОСОБА_6 з огляду на таке.
Виходячи зі змісту ст. 69 КК України, призначення більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції відповідної норми, можливе лише у тому випадку, коли встановлені по справі обставини, що пом`якшують покарання, настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим.
Суд не застосовує до ОСОБА_6 положення ст.69 КК України, оскільки відсутні декілька обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, щоб дало можливість суду призначити йому основне покарання нижче від найнижчої межі або перейти до іншого більш м`якого виду основного покарання, на підставі ст.69 КК України. 
Положеннями ч. 1 ст. 75 КК України визначено, що, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. У межах реалізації дискреційних повноважень суд вправі застосувати ст. 75 КК України та звільнити особу від відбування покарання з випробуванням за наявності передбачених цією статтею обов`язкових умов та достатніх підстав для висновку про можливість виправлення винного без відбування покарання.
Однак, суд, враховуючи конкретні обставини кримінального правопорушення, вважає неможливим застосувати вищезгадані вимоги КК України до ОСОБА_6 , оскільки дії останнього призвели до загибелі людини.
Призначення ОСОБА_6 саме такого покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року, не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини та нормам кримінального законодавства України, адже ефективність покарання залежить не лише і не в першу чергу від суворості санкції кримінально-правової норми, а і від спроможності не допустити безкарності злочинних діянь.
Суд наголошує, що призначення покарання є дискрецією лише суду, та здійснюється лише на підставі внутрішнього переконання судді, і оцінки особистості обвинуваченого, з метою досягнення саме мети визначеної ст.50 КК України, тобто не лише покарати за вчинення правопорушення, а здійснити виправлення особистості, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. При цьому, покарання у виді позбавлення чи обмеження волі є винятковими покараннями, які застосовуються щодо осіб, виправлення яких є неможливим в іншій, передбачений законом спосіб.
Згідно до п.п. 20, 21 Постанови Пленуму Верховного суду України №14 від 23 грудня 2005 р. «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за ст. 286 КК України суди мають ураховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, його ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію транспортних засобів, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного. У кожному випадку призначення покарання за частинами 1, 2 ст. 286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.
При вирішенні питання про призначення додаткового покарання обвинуваченому ОСОБА_6 у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд враховує суспільну небезпечність вчиненого злочину, направленого проти безпеки дорожнього руху, а також те, що ОСОБА_6 раніше до кримінальної та адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху не притягувався, але своїми необережними діями, які виразились в порушенні пунктів 18.1 Правил дорожнього руху завдав ОСОБА_9 тяжкі тілесні ушкодження від яких останній в подальшому помер, приходить до висновку про доцільність призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортним засобом строком на 2 роки.
Під час судового розгляду потерпілі ОСОБА_7 , ОСОБА_8 подали цивільний позов до ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Цивільний відповідач ОСОБА_6 цивільний позов визнав частково, а саме в сумі 150 000 грн на кожного потерпілого. Вказав, що частково відшкодував завдану шкоду в розмірі 189000 грн., тобто по 94500 грн кожному потерпілому.
При вирішенні даного позову суд керується вимогами ст.ст.128, 129 КПК України.
Відповідно до ч.2 ст.127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
За приписами ч.1 ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Відповідно до ч.5 ст.128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
За приписами статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Частиною 1 статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Відповідно до роз`яснень, наданих в п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають:
наявність такої шкоди;
протиправність діяння її заподіювача;
наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні.
Згідно з п. 7 зазначеної постанови заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб.
У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової ) шкоди» із змінами внесеними постановою № 5 від 25.05.2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», зазначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, порушення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватись вимоги розумності та справедливості.
Так, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.
Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 28.05.1985р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які зіткнулися з проблемами можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин.
Суд також враховує рішення Європейського суду з прав людини у справі "Ромашов проти України" від 27.07.2004 року і вважає, що завдана позивачу моральна шкода не може бути виправлена лише шляхом Констатації Судом факту порушення.
Відповідно до висновку судово психологічної експертизи №Е/01/10/25 від 20.10.2025 року судового експерта ОСОБА_12 :
У потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_7 виявлено зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах та порушення соціально-психологічного функціонування, які перешкоджають їхній оптимальній життєдіяльності. Ці зміни виникли внаслідок впливу обставин, пов`язаних із загибеллю їхнього батька в дорожньо-транспортній події.
Ситуація, що досліджується у кримінальному провадженні, є психотравмуючою для ОСОБА_8 та ОСОБА_7 . ОСОБА_8 та ОСОБА_7 завдані психічні страждання (моральна шкода), що перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку з обставинами ситуації, яка розглядається. Страждання (моральна шкода) спричинені ОСОБА_8 та ОСОБА_7 саме за умов ситуації, пов`язаної із загибеллю їхнього батька в дорожньо-транспортній події, що досліджується у кримінальному провадженні. На підставі методики психологічного дослідження, що використовувалася, орієнтовний розмір грошової компенсації за спричинену моральну шкоду може становити:
для ОСОБА_8 : матеріальний еквівалент у розмірі 162 мінімальних заробітних плат, який може бути встановлений на момент розгляду справи судом;
для ОСОБА_7 : матеріальний еквівалент у розмірі 162 мінімальних заробітних плат, який може бути встановлений на момент розгляду справи судом;
Відповідно до правового висновку ВП ВС у постанові від 09.11.2022 у справі № 372/1652/18, «навіть за відсутності у психолога процесуального статусу спеціаліста (частина перша статті 74 ЦПК) чи експерта (частина перша статті 72 ЦПК) висновок психолога може бути письмовим доказом (пункт 1 частини другої статті 76, частина перша статті 95 ЦПК), якщо містить дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, зокрема стосовно страждань потерпілих. Крім того, не можна констатувати, що суди попередніх інстанцій взяли до уваги нижчий рівень емоційних, психічних страждань позивачів, ніж той, який зазначили у відповідних висновках психологи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначає суд у рішенні, а не психолог у висновку. Висновок останнього може слугувати для судді орієнтиром у пізнанні глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, інших обставин, які мають істотне значення, зокрема й можливого грошового еквівалента таких страждань. Проте розмір відповідного відшкодування незалежно від наявності висновку психолога суддя повинен встановити, враховуючи вимоги розумності та справедливості».
Зокрема, суд констатує, що моральну шкоду не можна компенсувати у повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв визначення розміру душевного болю. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною реальним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.
Внаслідок дій обвинуваченого ОСОБА_6 померла близька людина потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_7 - їх батько ОСОБА_9 , що спричинило невідворотні тяжкі наслідки, великі душевні страждання та порушення способу та укладу життя.
На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги стосовно відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню.
З цих підстав, враховуючи обсяг та глибину, спричинених фізичних та душевних страждань позивачам, суд дійшов висновку, що справедливим може бути визначено розмір відшкодування ОСОБА_6 моральної шкоди у сумі 300000 гривень. На кожного потерпілого.
Саме такий розмір моральної шкоди, на думку суду, відповідатиме засадам розумності, виваженості та справедливості і конкретним обставинам справи.
Відповідно до вимог ст.124 КПК України, необхідно стягнути з ОСОБА_6 на користь держави понесені процесуальні витрати, а саме: в сумі 1912,00 грн. за проведення судової трасологічної експертизи (висновок експерта № СЕ-19/124-24/17210-ІТ від 06.12.2024)
Решта процесуальних витрат, у ході проведення досудового розслідування ОСОБА_6 добровільно сплатив у повному обсязі.
Відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, не призначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови у цивільному позові.
Із змісту ухвали встановлено, що цей захід забезпечення кримінального провадження застосовано з метою збереження речових доказів. Мета вказаного заходу досягнута, арешт з метою забезпечення цивільного позову не накладався і таке клопотання до суду не надходило, тому є всі підстави для скасування арешту на майно.
Враховуючи викладене, необхідно скасувати арешт накладений згідно ухвали Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26.11.2024 року, на автомобіль «Honda CR-V», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 належить ОСОБА_6 .
Строк відбуття покарання рахувати з моменту фактичного затримання.
Відповідно до протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 23.11.2024 року, ОСОБА_6 перебував під вартою з 23.11.2024 року.
Під час досудового розслідування відносно ОСОБА_6 , було обрано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту та негайно звільнено з під варти, відповідно до ухвали слідчого судді Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25.11.2024 року.
В подальшому ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20.01.2025 року було змінено цілодобований домашній арешт на домашній арешт в нічний час.
А тому підлягає до зарахування в строк відбутого покарання строк попереднього ув`язнення з 23.11.2024 року по 25.11.2024 року, на підставі ч.5 ст.72 КК України, з розрахунку один день попереднього ув`язнення дорівнює одному дню позбавлення волі, та строк запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту з 25.11.2024 року по 20.01.2025 року, на підставі ч.7 ст.72 КК України із розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.
Запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в нічний час закінчився та в подальшому не обирався.
Долю речових доказів суд вирішує на підставі ст. 100 КПК України. 
Керуючись ст.ст. 100, 349, 368-370, 373, 374, 615 КПК України, суд-

УХВАЛИВ:

Визнати  ОСОБА_6  винним у вчиненні кримінального правопорушення-злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити йому покарання за ч.2 ст.286 КК України у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі, з позбавлення права керування транспортними засобами строком на 2 (два) роки.
Строк відбуття покарання рахувати з моменту фактичного затримання.
Зарахувати в строк відбутого покарання строк попереднього ув`язнення з 23.11.2024 року по 25.11.2024 року, на підставі ч.5 ст.72 КК України, з розрахунку один день попереднього ув`язнення дорівнює одному дню позбавлення волі.
Зарахувати в строк відбутого покарання строк запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту з 25.11.2024 року по 20.01.2025 року, на підставі ч.7 ст.72 КК України із розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.
Підстав для обрання запобіжного заходу судом не вбачаються.
Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави понесені процесуальні витрати, а саме в сумі 1912,00 грн. за проведення судової трасологічної експертизи (висновок експерта № СЕ-19/124-24/17210-ІТ від 06.12.2024)
Скасувати арешт накладений згідно ухвали Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26.11.2024 року, на автомобіль «Honda CR-V», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 належить ОСОБА_6 .
Цивільний позов ОСОБА_7 , ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 завдану моральну шкоду в сумі 300000 грн.
Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 завдану моральну шкоду в сумі 300000 грн.
Речові докази: 
автомобіль марки «Honda CR-V», реєстраційний номер НОМЕР_1 - передано на відповідальне зберігання власнику ОСОБА_6 – залишити останньому за належністю;
флеш-накопичувач, на якому збережено відеозапис моменту ДТП від 22.11.2024, яке мало місце по вул. Чигиринська в м. Черкаси, близько 18 години 23 хвилини, в наслідок якого загинув пішохід ОСОБА_9 – залишити при матеріалах кримінального провадження;
чоловічий головний убір, який поміщено до сейф-пакету № WAR1782931 - передано на зберігання до камери речових доказів ГУНП в Черкаській області – знищити після вступу вироку в законну силу;
сумка чорного кольору, яку поміщено до сейф-пакету №РSР2212811 - передано на зберігання потерпілому ОСОБА_8 – залишити власнику за належністю;
чоловічий черевик, який поміщено до сейф пакету №РSРЗ160728 - передано на зберігання до камери речових доказів ГУНП в Черкаській області – знищити після вступу вироку в законну силу.
На вирок може бути подана апеляційна скарга до Черкаського апеляційного суду через Придніпровський районний суд м. Черкаси протягом 30 днів - учасниками процесу з дня його проголошення, з підстав, передбачених ст.394 КПК України.
Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
У відповідності до ч.15 ст.615 КПК України, в умовах воєнного стану, судом проголошено резолютивна частина вироку після складання та підписання повного тексту. Повний текст вироку вручається учасникам судового провадження в день його проголошення.

Головуючий:       ОСОБА_1