Справа № 599/214/26
н.п.2/599/221/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2026 року Зборівський районний суд Тернопільської області в складі:
головуючого судді Снігурського В. В.
при секретарі Куриляк О. Г.,
за участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 (в режимі відеоконференції),
представника відповідача Гуцалюка А. Р.,
розглянувши в м. Зборові, в порядку спрощеного судового провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства "Зборівська лікарня" Зборівської міської ради про стягнення інфляційних витрат та трьох процентів річних через несвоєчасно виплачену заробітну плату, 

ВСТАНОВИВ:

позивач - ОСОБА_1 звернувся з позовом до відповідача - Комунального некомерційного підприємства "Зборівська лікарня" Зборівської міської ради про стягнення інфляційних витрат та трьох процентів річних через несвоєчасно виплачену заробітну плату, відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України.
Просить стягнути з відповідача в його користь інфляційні втрати у розмірі 276 553,45 грн.; три проценти річних у розмірі 48 762,92 грн. та судові витрати.

Позовні вимоги мотивовано тим, що Позивач перебуває у трудових відносинах з Відповідачем. За період з квітня 2020 року по серпень 2022 року Відповідачем було допущено недоплату заробітної плати, що підтверджується відповідними розрахунками, наданими Відповідачем. Рішенням Зборівського районного суду від 18 грудня 2024 року у цивільній справі №599/2404/24, яке набрало законної сили 22 квітня 2025 року, Відповідача було зобов`язано перерахувати та виплатити позивачу заборгованість із заробітної плати за період з квітня 2020 року по серпень 2022 року із урахуванням раніше виплачених сум. Рішення суду було виконане. Заборгованість була донарахована та виплачена Відповідачем 19 травня 2025 року.
Загальна сума нарахованої (брутто) заробітної плати, виплаченої за рішенням суду, становила 414 488,62 грн. Однак донараховані кошти, які не були вчасно отримані Позивачем, істотно знецінились через інфляцію і не були самостійно проіндексовані Відповідачем.
У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав із зазначених вище підстав.
Відповідач позову не визнав. Представник відповідача надав відзив на позов, згідно якого вважає позовні вимоги необґрунтованими, так як спір між сторонами виник із трудових правовідносин щодо нарахування та виплати заробітної плати. Відповідальність роботодавця за порушення строків виплати заробітної плати врегульована спеціальними нормами трудового законодавства, яке передбачає власні механізми захисту прав працівника та спеціальні види відповідальності роботодавця. 
Частина друга статті 625 ЦК України регулює наслідки порушення цивільного грошового зобов`язання і не може автоматично застосовуватись до трудових правовідносин, які мають іншу правову природу та спеціальне нормативне регулювання.
Крім цього представник відповідача відповідно до частини третьої статті 267 ЦК України заявляє про застосування позовної давності.
Зазначає, що позов подано 17 лютого 2026 року, тоді як позивач просить нарахувати інфляційні втрати та три проценти річних, починаючи з 2020 року. Відповідно до статей 256, 257, 261 ЦК України загальна позовна давність становить три роки та обчислюється з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Про невиплату відповідних сум позивач знав у момент їх невиплати у 2020-2022 роках, а тому вимоги у частині нарахувань за межами трирічного строку заявлені з пропуском позовної давності.
Вказує, що позивач здійснює розрахунок інфляційних втрат та трьох процентів річних із суми нарахованої заробітної плати (брутто). Проте податок на доходи фізичних осіб та військовий збір не є коштами, що належать працівнику, а підлягають обов`язковому перерахуванню до бюджету. Відповідно компенсація може нараховуватись виключно на суму, яка фактично підлягала виплаті працівнику, а тому розрахунок позивача є юридично необґрунтованим.
Заявлена до стягнення сума у розмірі 325 316,37 грн. фактично співмірна з основною сумою заборгованості та перетворює компенсаційний механізм статті 625 ЦК України на штрафний інструмент, що суперечить принципам розумності, справедливості та пропорційності. Інфляційні втрати та три проценти річних мають компенсаційний, а не каральний характер і не можуть призводити до фактичного подвоєння відповідальності.
Представник відповідача просить у задоволенні позову відмовити.

Встановлено, що рішенням Зборівського районного суду від 18 грудня 2024 року у цивільній справі №599/2404/24, ухвалено зобов`язати Комунальне некомерційне підприємство «Зборівська лікарня» Зборівської міської ради перерахувати та виплатити ОСОБА_1 відповідно до абзацу 2 підпункту 2.2.1 пункту 2.2 глави 2 Наказу Міністерства соціальної політики України та Міністерства охорони здоров`я України № 308/519 від 05 жовтня 2005 року(зі змінами) «Про впорядкування умов оплати праці працівників закладів охорони здоров`я та установ соціального захисту населення» заборгованість із заробітної плати за період з квітня 2020 року по серпень 2022 року із урахуванням раніше виплачених сум.
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 22 квітня 2025 року дане рішення суду першої інстанції залишене без змін, отже рішення набрало законної сили 22 квітня 2025 року.
Рішення суду було виконане і цієї обставини позивач не заперечує, зазначає, що загальна сума нарахованої (брутто) заробітної плати, виплаченої за рішенням суду, становила 414 488,62 грн. 
Представник позивача надав розрахунок, згідно якого інфляційні втрати за період з 01 травня 2020 року по 19 травня 2025 року становлять 276553,45 грн.; а три проценти річних становлять 48 762,92 грн. 
Дослідивши та оцінивши надані докази суд приходить до таких висновків.
Вимоги представника відповідача про застосування строків позовної давності суд вважає безпідставними, оскільки як і в зазначеному вище рішенні Зборівського районного суду від 18 грудня 2024 року у цивільній справі №599/2404/24 так і у постанові Тернопільського апеляційного суду від 22 квітня 2025 року в даній справі встановлено, що позивач дізнався про порушення свого права після перевірки КНП "Зборівська лікарня" Управлінням інспекційної діяльності в Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Державно служби з питань праці, де в акті перевірки від 28.10.2024 були відображені відповідні порушення трудового законодавства
Крім цього зі змісту позову вбачається, що позивач звернувся з позовом про стягнення інфляційних витрат та трьох процентів річних через несвоєчасно виплачену заробітну плату, вважаючи порушеним своє право на оплату праці, відповідно до гарантій встановлених законом.
У своєму рішенні № 9-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року Конституційний Суд України дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. 

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц.
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги п`ятої ЦК України. Отже, приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої ЦК України). Тобто, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц суд відступив від висловленого у постанові від 20 січня 2016 року у справі №6-2759цс15 висновку Верховного Суду України про те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можна застосовувати норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) (п. 32.1 постанови від 16 травня 2018 року).
Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду не відступала від висловленого у зазначеній постанові від 20 січня 2016 року у справі №6-2759цс15 іншого висновку Верховного Суду України про те, що припис частини другої статті 625 ЦК України до трудових правовідносин не застосовується. Трудове законодавство передбачає спеціальні правила відповідальності роботодавця за порушення відповідних норм, зокрема можливість стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати, моральної шкоди, тощо.

Правовідносини між сторонами у цій справі регулюються нормами трудового законодавства та законодавства про оплату праці, а не цивільного законодавства, тому положення ч.2 ст.625 ЦК України, якою передбачена відповідальність за порушення грошового зобов`язання, на трудові правовідносини не поширюється.
Такий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц.
При цьому частина п`ята статті 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування статті 625 ЦК України в разі наявності між сторонами правовідносин, які регулюються нормами трудового законодавства.
Таким чином позивачем вибрано не вірний спосіб захисту, отже позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст.12, 81, 141, 264, 265 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства "Зборівська лікарня" Зборівської міської ради про стягнення інфляційних витрат та трьох процентів річних через несвоєчасно виплачену заробітну плату.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а у разі подання апеляційної скарги, якщо рішення не скасовано, після розгляду справи апеляційним судом. Апеляційна скарга може бути подана до Тернопільського апеляційного суду на протязі 30 днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення виготовлено 16 березня 2026 року.

Суддя Зборівського
районного суду В. В. Снігурський