Справа № 459/2028/25 
Провадження № 2/459/558/2025

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2026 року Шептицький міський суд Львівської області в складі головуючого судді Мельникович М. В., з участю секретаря судового засідання Штибель А. Р., позивача (у режимі відео конференції) ОСОБА_1 , позивача (у режимі відеоконференції) ОСОБА_2 , представника позивачів (у режимі відеоконференції) ОСОБА_3 , відповідача ОСОБА_4 , представника відповідача ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Шептицькому за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовомза ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2  до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача: ОСОБА_6 про визнання права власності на частку квартири

В С Т А Н О В И В :

Представник позивачів ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 ,,  ОСОБА_2  звернувся до суду з позовом до відповідача, у якому просить визнати квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 104,4 кв. м об`єктом спільної часткової власності; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 (одну четверту) частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 104,4 кв. м та визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 (одну четверту) частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 104,4 кв. м. та вирішити питання судових витрат.
В обґрунтування позовних вимог представник позивачів покликається на те, що 23 жовтня 1986 року між ОСОБА_7 (третя особа) та відповідачем ОСОБА_4 було укладено шлюб. У період шлюбу у подружжя народилися діти: син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочка ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка після реєстрації шлюбу у 2010 році змінила прізвище з « ОСОБА_9 » на « ОСОБА_10 ». У 1996 році квартира за адресою: АДРЕСА_2 була приватизована у спільну сумісну власність сім`ї, у тому числі на неповнолітніх дітей (позивачів). У 2001 році у зв`язку із сімейними обставинами батьки вирішили змінити місце проживання та придбати інше житло. З цією метою вони, як законні представники дітей, звернулися до органу опіки та піклування та отримали дозвіл на відчуження квартири (смт. Добротвір), у тому числі часток, що належали позивачам. 22 червня 2001 року зазначену квартиру було продано за договором купівлі-продажу. Від імені неповнолітніх дітей договір підписали батьки. Після цього сім`я придбала іншу квартиру, а саме АДРЕСА_1 , де позивачі проживали тривалий час. Після тривалого часу спільного проживання сімейні відносини між батьками позивачів суттєво погіршилися. Між ними посали виникати часті конфлікти та непорозуміння, які супроводжувалися, зокрема, проявами психологічного насильства з боку відповідача щодо матері позивачів. Позивачі стверджують, що намагалися залагодити конфлікти між батьками, захищали матір від протиправної поведінки відповідача, у зв`язку з чим самі зазнавали насильства з його боку. Батьки розлучилися. Батько позивачів змінив замки у спірній квартирі та не дає проживати у ній матері. Згодом позивачам, з отриманих у 2025 році документів з БТІ, стало відомо, що право власності на вказану квартиру було оформлено виключно на відповідача на підставі договору дарування від 03 липня 2001 року, укладеного з третьою особою. Позивачі вважають, що зазначений договір дарування є удаваним правочином, укладеним з метою приховати фактичне придбання квартири за рахунок коштів, отриманих від продажу спільного майна сім`ї, у тому числі часток, що належали позивачам. На їхню думку, про взаємопов`язаність цих правочинів свідчить незначний проміжок часу між продажем попередньої квартири (22 червня 2001 року) та укладенням договору дарування (03 липня 2001 року). Представник позивачів зазначає, що відповідач, здійснюючи управління майном неповнолітніх дітей, як їх законний представник, був зобов`язаний діяти виключно в їх інтересах та забезпечити збереження належних їм майнових прав, зокрема, шляхом набуття ними права власності на відповідні частки у новому житлі. Проте, цього зроблено не було, оскільки право власності на спірну квартиру оформлено виключно на відповідача. Також позивачі зазначають, що тривалий час не знали про порушення своїх прав, оскільки проживали у спірній квартирі, як члени сім`ї власника та не мали підстав сумніватися у наявності у них прав на житло. Лише після погіршення сімейних відносин, зміни замків у квартирі та отримання інформації з відповідних реєстрів їм стало відомо, що відповідач є одноосібним власником квартири та має намір розпорядитися нею на власний розсуд. Враховуючи вищенаведене, позивачі просять позов задовольнити.
Ухвалою Шептицького міського суду Львівської області від 23.06.2025 у даній справі було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 
Ухвалою від 23.06.2025 було вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 до завершення розгляду даної справи судом та набранням рішенням суду законної сили.
Ухвалою від 11.09.2025 було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
07.10.2025 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. Відповідач вважає заявлені вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Зазначає, що спірна квартира у місті Шептицькому є його особистою приватною власністю, набутою на підставі договору дарування, а тому відсутні правові підстави для визнання її спільною власністю та визнання за позивачами права власності на частки у ній. Відповідач вказує, що позов фактично поданий в інтересах матері позивачів (третьої особи у справі), яка після розірвання шлюбу намагається опосередковано через дітей набути право на частину спірної квартири, хоча вона не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Також відповідач зазначив, що квартира у смт Добротвір була відчужена у 2001 році обома батьками як законними представниками дітей, за наявності дозволу органу опіки та піклування. При цьому, за твердженням відповідача, до укладення договору купівлі-продажу причетною була також мати позивачів, яка підписувала відповідні документи, однак позивачі не залучили її як співвідповідача у справі. Крім того, у відзиві наголошується, що позивачі є повнолітніми особами, мають власні сім`ї та забезпечені житлом, яке було придбане в тому числі і за кошти відповідача, у зв`язку з чим вони не мають самостійних майнових претензій до нього, а діють в інтересах матері. Також відповідач заперечує доводи позову щодо удаваності договору дарування та вказує, що спірна квартира не була придбана за кошти від продажу попереднього житла, а отримана ним у дар, у зв`язку з чим правові позиції, на які посилаються позивачі, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. З урахуванням викладеного, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову, оскільки такий є необґрунтований та безпідставний.
24.10.2025 від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_6 надійшли пояснення по суті спору. Так, вона зазначила, що являється матір`ю позивачів та колишньою дружиною відповідача. Пояснила, що до літа 2001 року сім`я проживала у смт. Добротвір у квартирі, приватизованій у спільну власність на чотирьох осіб: ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та їхніх двох неповнолітніх дітей. Діти відвідували садочок та школу, а батьки працювали. У 2001 році, враховуючи роботу батька, разом із сім`єю вони вирішили переїхати у м. Червоноград (на даний час – м. Шептицький). Для продажу квартири у м. Добротворі, з урахуванням часток дітей, було отримано дозвіл органу опіки та піклування. Відповідно до цього дозволу документи від імені неповнолітніх могли підписати будь-хто з батьків, що і було здійснено у порядку, передбаченому законодавством, із забезпеченням інтересів дітей. Продаж квартири відбувся у червні 2001 року, а у липні 2001 року було придбано квартиру у м. Червонограді за договором дарування на ОСОБА_4 . Спосіб оформлення обрано з метою зручного оформлення та мінімізації податків. Пояснила, що продавець ОСОБА_11 не є родичем або бізнес-партнером ні її, ні колишнього чоловіка, а також не мав до моменту укладення угоди жодних зв`язків із ними, які могли б обґрунтувати дарування такого цінного майна. Зазначила, що після продажу квартири у смт. Добротворі для придбання квартири у м. Червонограді не вистачало невеликої частини коштів. З цієї причини було досягнуто згоди з продавцем про укладення договору на зазначених умовах, при цьому оригінали документів залишались у продавця до повного погашення заборгованості. Напротязі року заборгованість була погашена, після чого оригінали документів були отримані, і всі члени сім`ї — вона, її колишній чоловік та двоє дітей були зареєстровані за місцем проживання у зазначеній квартирі. Проживання у новій квартирі супроводжувалося спільним веденням господарства, ремонтом та навчанням дітей. Конфліктів у сім`ї у цей період не виникало. Проте, після розірвання шлюбу та загострення конфліктів відповідач став конфліктним, неодноразово погрожував виселенням, самовільно замінив замки у квартирі та вивіз спільні меблі й особисті речі, внаслідок чого їй довелося залишити житло, де прожито більшу частину життя. Водночас позовні вимоги дітей (позивачів) вважає обґрунтованими, оскільки квартира була придбана за кошти від продажу попередньої спільної квартири, у якій належали частки дітей. Визнання права власності дітей на відповідні частки відновить справедливість та захистить їхні законні права. На підставі викладеного, вважає, що визнання права власності дітей на частки у квартирі по АДРЕСА_3 відповідає фактичним обставинам придбання житла та забезпечує захист їхніх законних інтересів, тому просить позовні вимоги задовольнити. 
16.02.2026 представник відповідача ОСОБА_4 - адвокат Бордюк М. Й. подав до суду письмові пояснення. Представник зазначив, що позов подано повнолітніми дітьми відповідача фактично в інтересах їхньої матері (третьої особи у справі) з метою забезпечення її житлом після розірвання шлюбу у 2025 році. Позов стосується визнання часток квартири АДРЕСА_4 спільною власністю, хоча квартира належить відповідачу на праві особистої приватної власності з 2001 року за договором дарування. Представник відповідача наголосив, що позов подано через 18–20 років після досягнення повноліття позивачами, і вони вже давно забезпечені окремим житлом за рахунок батька ( ОСОБА_12 має чотирикімнатну квартиру у Київській області, Оксана має трикімнатну квартиру у Львові, загальною вартістю 130 тис. доларів), що не заперечувалось і самими позивачами у судових засіданнях. Вказав, що мати дітей у 2001 році, діючи від імені неповнолітніх, легально відчужила їхні частки за договором купівлі-продажу відповідно до законодавства того часу (ЦК 1963 року, КЗпШС), з отримання дозволу органу опіки та піклування. Позивачі не заявляли будь-яких претензій до батьків до їх розірвання шлюбу у 2025 році. Представник відповідача вважає, що позов подано фактично для захисту інтересів матері. Він підкреслив, що позов поданий лише до одного з батьків, хоча обидва виконували опікунські обов`язки. Також зазначив, що позивачі були забезпечені житлом, що виключає наявність шкоди або порушення їхніх прав. На підставі викладеного представник відповідача просить суд врахувати дані пояснення при розгляді справи.
16.02.2026 та 19.02.2026 представник відповідача ОСОБА_4 - адвокат Бордюк М. Й. подав до суду додаткові письмові пояснення, де зазначив, що після заслуховування пояснень третьої особи - ОСОБА_6 стало відомо, що позивачі – її діти – не мають до матері жодних претензій щодо відчуження їхніх часток у квартирі, яка знаходилася в м. Добротворі, незважаючи на те, що саме вона підписала від їх імені договір купівлі - продажу. Крім того, ОСОБА_6 підтвердила, що спір щодо квартири виник лише після розірвання шлюбу та фактично пов`язаний із її інтересами у поділі майна подружжя, тоді як квартира є особистою приватною власністю відповідача. Вона також підтвердила, що діти вже давно забезпечені власним житлом за місцем проживання (Київ, Львів), придбаним за допомогою батьків, що підтверджується як їхніми показами, так і показами відповідача. Він вважає, що позов фактично поданий в інтересах матері. Відсутність матері як співвідповідача є самостійною підставою для відмови у позові, оскільки обов`язок відшкодування шкоди покладається на обох батьків, а не на одного. 
Також 19.02.2026 представник відповідача ОСОБА_4 - адвокат Бордюк М. Й. подав до суду заяву про застосування строків позовної давності та просив відмовити у задоволенні позову у зв`язку із закінченням строку звернення до суду.
23.02.2026 позивач ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» подав до суду заперечення на письмові пояснення представника відповідача . Він зазначив, що пояснення та аргументи відповідача є надуманими, не підтверджені належними та допустимими доказами, а також містять ознаки маніпуляцій. Позивач наголошує, що спірна квартира у місті Червонограді була придбана у 2001 році, тоді як власне житло позивачів було набуте значно пізніше — після тривалого періоду навчання та трудової діяльності, що, на думку позивача, свідчить про самостійність у придбанні цього майна. Допомога з боку батьків якщо і мала місце, то була незначною та не визначалася у конкретних частках. Він зауважив що позивачі вважали спірну квартиру спільною сімейною власністю, користувалися нею протягом тривалого часу, зберігали особисті речі та брали участь у її утриманні. При цьому, позивач не був обізнаний про оформлення права власності виключно на відповідача, що не було спростовано в процесі розгляду справи. Зауважив, що дії відповідача, пов`язані із зміною замків, обмеженням доступу до квартири та твердженнями про виключно його право власності на квартиру стали підставою для звернення до суду з метою захисту порушених прав. 
Позивачі у судовому засіданні підтримали заявлені позовні вимоги та зазначили, що спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін, оскільки фактично придбана за рахунок їхнього спільного майна. У зв`язку з цим просили суд визнати квартиру об`єктом спільної сумісної власності та визначити за кожним із них право власності на 1/4 частину.
Представник позивачів у судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити. Зазначив, що матеріалами справи підтверджується відчуження квартири, яка належала позивачам у період їх неповноліття, та подальше набуття відповідачем іншої квартири. Доводи щодо удаваності договору дарування відповідачем не спростовані. Вказав, що право власності позивачів на спірну квартиру оформлено не було, що призвело до порушення їхніх прав. Звернув увагу на відсутність належних доказів з боку відповідача щодо джерел набуття майна. Зазначив, що позивачі не були обізнані про реальний характер правочину та дізналися про нього лише після розірвання шлюбу батьків. Просив позов задовольнити у повному обсязі. Повідомив про понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 43 200 грн.
Відповідач ОСОБА_4 у судовому засіданні надав пояснення, що до літа 2001 року сім`я проживала у трикімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , яка перебувала у спільній сумісній власності сім`ї. У 2001 році було прийнято рішення продати цю квартиру та придбати нове житло в м. Червонограді (на даний час - Шептицький) через зміну місця роботи та необхідність допомагати батькам у селі Волиця. Оскільки діти на той час були неповнолітні, від їх імені договір купівлі-продажу попередньої квартири підписувала колишня дружина, а кошти у розмірі 37 тисяч доларів від продажу увійшли до сімейного бюджету для набуття нової квартири. Нове житло було оформлено шляхом договору дарування від знайомого, з яким разом співпрацювали. Вартість квартири складала 45?тис.?доларів США, які були сплачені продавцю, незважаючи на наявний договір дарування. Такий спосіб придбання обрали разом із дружиною для спрощення оформлення та зменшення податкових витрат. Відповідач наголосив, що після придбання квартири жодних претензій від дітей та колишньої дружини щодо способу придбання чи прав на житло не виникало до 2021 року. Він також зазначив, що діти вже дорослі та він забезпечив житлом обох дітей: сину ОСОБА_12 придбав чотирикімнатну квартиру, сплативши 85?% її вартості, а дочці ОСОБА_13 трикімнатну квартиру площею приблизно 70?м? у м.? Львові придбану у 2017?році орієнтовною вартістю 70 тис доларів. Повну вартість обох квартир сплачено готівкою. Загалом на придбання витрачено 130?тис.?доларів США. Щодо конфліктів останніх років відповідач пояснив, що вони виникли після розлучення з колишньою дружиною у 2024 році, коли сімейні стосунки погіршилися, і діти фактично підтримували інтереси матері у спірній квартирі. Відповідач наголосив, що на момент продажу квартири у м. Добротворі та придбання житла в Червонограді усі дії здійснені відповідно до законодавства і в інтересах сім`ї, включаючи неповнолітніх дітей. Таким чином, відповідач вважає позов надуманим, оскільки права дітей на житло були забезпечені, а квартира в м. Червонограді (на даний час м. Шептицький) була придбана законно та оформлена на нього як на власника.
Також допитаний у якості свідка відповідач ОСОБА_4 повідомив, що придбання квартир у м. Львові та м. Києві його дітьми здійснювалося за рахунок грошових коштів, наданих ним особисто. Зокрема, він зазначив, що у 2011 році передав сину ОСОБА_1 , а у 2018 році доньці грошові кошти у розмірі по 60 000 доларів США. Вказав, що передача коштів здійснювалася у готівковій формі, без якогось документального оформлення та без участі свідків. Щодо джерела походження коштів відповідач пояснив, що у період з 2014 по 2018 роки працював на території Республіки Польща, де здійснював діяльність у сфері будівельно-монтажних робіт. Кошти були отримані внаслідок комерційної діяльності.
Представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечив та просив відмовити в повному обсязі. Зазначив, що позивачам дійсно належали частки у квартирі в смт Добротвір, однак їх відчуження здійснено їх матір`ю як їх законним представником. Вказав, що зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачі фактично посилаються на завдання їм шкоди, обравши при цьому спосіб її відшкодування шляхом визнання права власності на інше майно. Наголосив, що у разі завдання шкоди неповнолітнім відповідальність покладається на обох батьків, однак мати позивачів до участі у справі не залучена, що, на його думку, є підставою для відмови у позові. Також зазначив, що позивачами обрано неналежний спосіб захисту, оскільки у разі порушення їхніх прав при відчуженні майна належним способом було б оскарження правочину та визнання його недійсним, однак таких вимог не заявлено. При цьому, позов не містить вимог про відшкодування шкоди, не визначено її розміру та не надано оцінки майна. Звернув увагу, що вимоги заявлено лише до батька, без обґрунтування підстав покладення на нього відповідальності, а також безпідставно пов`язано їх із квартирою, набутою відповідачем на підставі договору дарування, яка є його особистою приватною власністю. Крім того, зазначив, що правовідносини у даній справі не є тотожними тим, які розглядалися судом касаційної інстанції і щодо яких викладено правові висновки, на які посилаються позивачі та їх представник. Також вказав, що позивачі не позбавлені майна, кожен із них має власне майно, а спір виник після розірвання шлюбу між їх батьками, при цьому спірна квартира була подарована відповідачу та не входить до складу спільного майна подружжя. З огляду на викладене вважав позов необґрунтованим, заявленим до неналежного відповідача та із застосуванням неналежного способу захисту, у зв`язку з чим просив відмовити у його задоволенні.
У судовому засіданні третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_6 повідомила, що квартира в м. Добротворі була розрахована на чотирьох членів сім`ї. Чоловік отримав квартиру, як молодий спеціаліст. У 2001 році квартиру продали, підпис від імені дітей у договорі поставила вона сама. Кошти від продажу використали для купівлі квартири в м. Червонограді. Спірну квартиру придбали у червні 2001 року, при цьому оформили договір дарування, проте фактично укладався договір купівлі-продажу квартири. Наголосила, що частину суми сплатили відразу, а решту повертали протягом року за розпискою. 1 серпня 2002 року уся сім`я була приписана у нову квартиру. Спочатку діти деякий час жили у її батьків, потім на квартирі в м. Червонограді та відвідували школу. Діти активно допомагали по господарству та брали участь у добудові літньої кухні й гаражу. Конфлікт у сім`ї виник у 2024 році через особисті причини, не пов`язані з предметом спору. ОСОБА_6 вказала, що діти ОСОБА_12 та ОСОБА_13 мають власні квартири в Києві та Львові відповідно, де вони проживають. Натомість, житло було придбане за спільні кошти як батьків, так і самих дітей. Щодо договору продажу квартири в м. Добротворі вона зазначила, що підпис від імені дітей міг поставити будь-який із батьків. Квартира завжди вважалася сімейною власністю. Наразі колишній чоловік намагається виселити її та дітей, що й стало предметом спору. Пояснила, що пропонувала чоловікові, щоб спірна квартира залишилася їхньою сімейною власністю, щоб квартира належала їй, дітям та внукам, а чоловік залишив собі майно в селі Волиці, таким чином зберігаючи житло для сім`ї. Проте, відповідач не погодився. Враховуючи вищенаведене, просила суд задовольнити позов своїх дітей.
За наслідком розгляду даної справи, суд перейшовши до стадії ухвалення судового рішення та у відповідності до положень ч.1 ст. 244 ЦПК України відклав судове засідання до 14 квітня 2026 року о 14:30 год. для ухвалення та проголошення судового рішення.
Про дату, час і місце судового засідання з проголошення судового засідання, учасники справи повідомлялись належним чином.
Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про народження від 14.08.1987 позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , а його батьками є ОСОБА_4 та ОСОБА_6 (т. 1, а. с. 13).
Із копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 28.02.1989 ОСОБА_14 народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 , а її батьками є ОСОБА_4 та ОСОБА_6 (т. 1, а. с.15).
Згідно з копією розпорядження органу приватизації квартира за адресою: АДРЕСА_2 була передана у спільну сумісну власність сім`ї, а саме відповідачу ОСОБА_4 , його дружині ОСОБА_6 , та неповнолітнім на той час дітям – позивачам: ОСОБА_1 ,  ОСОБА_15 (т. 1 а. с. 22).
Відповідно до копії свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) від 1996 року, квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_4 та членам його сім`ї: ОСОБА_6 , ОСОБА_1 ,  ОСОБА_15 (т. 1 а. с. 23).
Як убачається із копії рішення Виконавчого комітету Добротвірської селищної ради №58 від 14 червня 2001 року надано дозвіл на продаж квартири АДРЕСА_5 від імені неповнолітніх дітей — ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , з правом укладення та підписання договору купівлі-продажу їхніми законними представниками (т. 1, а. с. 26).
Згідно з копією договору купівлі-продажу від 22 червня 2001 року, який посвідчений державними нотаріусом Кам`янко – Бузької державної нотаріальної контори та зареєстрований у реєстрі за № 1892 ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , яка діяла також від імені своїх неповнолітніх дітей — ОСОБА_12 та ОСОБА_13 продали квартиру загальною площею 68,5 кв. м, розташовану у АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_16 ( т. 1, а. с. 27).
Спірна квартира, що за адресою: АДРЕСА_3 , належить на праві приватної власності відповідачу ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 03.07.2001, посвідченого приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за №770, що підтверджується копією такого договору дарування (т. 1, а. с. 30-31), копією реєстраційного посвідчення на квартиру серії НОМЕР_2 , виданого 04.07.2001 Червоноградським бюро інвентаризації (т. 1, а. с. 32), витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно №15357560 від 25.07.2007 (т. 1 а. с. 33). 
Також із матеріалів справи встановлено, що у власності позивачки ОСОБА_2 перебуває квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 , що підтверджується відповіддю з Державного реєстру речових прав на не рухоме майно (а. с. 33), копією договору купівлі - продажу квартири від 06.04.2018 (а. с. 50-51). Також у власності позивача ОСОБА_1 перебуває житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 , а також квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_8 , що підтверджується відповіддю з Державного реєстру речових прав на не рухоме майно (а. с. 34-36) та копією договору купівлі - продажу квартири від 27.11.2018 (а. с. 43).
Позивачі просять визнати спірну квартиру об`єктом спільної сумісної власності та визнати за кожним із них право власності на 1/4 частину, оскільки вважають, що вона придбана за рахунок коштів від продажу спільного майна сім`ї, у тому числі часток, що належали їм, однак право власності на квартиру оформлено виключно на відповідача.
При ухваленні рішення суд керується наступним.
Згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною першої статті 316 ЦК України встановлено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно із частиною першої статті 317 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Відповідно із частиною першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Відповідно до частини сьомої статті 177 СК України (у редакції, чинній на час звернення до суду з позовом) батьки вирішують питання про управління майном дитини спільно. Спори, які виникають між батьками щодо управління майном дитини, можуть вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Неналежне виконання батьками своїх обов`язків щодо управління майном дитини є підставою для покладення на них обов`язку відшкодувати завдану їй матеріальну шкоду та повернути доходи, одержані від управління її майном (частина дев`ята статті 177 СК України).
Відповідно до частини першої статті 78 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України, у редакції чинній станом на момент відчуження майна) якщо у неповнолітніх є належне їм майно, батьки управляють ним як опікуни і піклувальники без спеціального на те призначення, але з додержанням відповідних правил про опіку і піклування.
Відповідно до пункту 4.2. Правил опіки та піклування затверджених наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України 26 травня 1999 року № 34/166/131/88, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 17 червня 1999 року за № 387/3680 (далі - Правила опіки та піклування) опікуни (піклувальники) мають право управляти майном підопічних на користь останніх. Опікун не має права без дозволу органів опіки та піклування укладати угоди, а піклувальник - давати згоду на їх укладання, якщо вони виходять за межі побутових. Такими угодами є договори, що вимагають нотаріального засвідчення та спеціальної реєстрації, про відмову від майнових прав, які належать підопічному, поділ майна, поділ, обмін та продаж житлової площі, а також видача письмових зобов`язань тощо (пункт 4.7. Правил опіки та піклування).
Згідно з пунктом 4.16. Правил органи опіки та піклування зобов`язані, а особа, стосовно якої припинено опіку (піклування), має право вимагати від опікуна або піклувальника відшкодування майнових збитків, завданих їй недобросовісним або недбалим виконанням опікунських обов`язків.
Відповідно до частини третьої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.
Як встановлено судом, квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та перебувала у спільній сумісній власності сім`ї, а саме відповідача ОСОБА_4 , його дружини ОСОБА_6 , та неповнолітніх (на той час) дітей – ОСОБА_1 , ОСОБА_15 була відчужена третій особі на підставі договору купівлі – продажу. Так, 22 червня 2001 року було укладено договір купівлі-продажу, який посвідчений державними нотаріусом Кам`янко – Бузької державної нотаріальної контори та зареєстрований у реєстрі за № 1892, згідно з яким ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , яка діяла також від імені своїх неповнолітніх дітей — ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , продали квартиру загальною площею 68,5 кв. м, розташовану у АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_16 .
Відчуження батьками позивачів квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 відбулося із наданням відповідного дозволу Добротвірської селищної ради №58 від 14 червня 2001 року «Про надання дозволу на продаж квартири по АДРЕСА_2 », тобто відповідно до вимог закону, за згодою органу опіки та піклування, не порушуючи прав неповнолітніх дітей.
В подальому, відповідачем ОСОБА_4 була набута спірна квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_9 та належить йому на праві приватної власності на підставі договору дарування від 03.07.2001, посвідченого приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за №770. 
Позивачі вважають, що зазначений договір дарування є удаваним правочином, укладеним з метою приховати фактичне придбання квартири за рахунок коштів, отриманих від продажу спільного майна сім`ї, у тому числі часток, що належали позивачам. На їхню думку, про взаємопов`язаність цих правочинів свідчить незначний проміжок часу між продажем попередньої квартири (22 червня 2001 року) та укладенням договору дарування (03 липня 2001 року). 
Даючи оцінку таким доводам позивачів суд враховує, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (стаття 235 ЦК України).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року у справі № 346/2238/15-ц зазначено, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а не сторони правочину. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків, а не «приховують» сторону правочину 
Відповідно до ст. 243 ЦК України (1963 року) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.
Відповідно до ст. 224 ЦК України (1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
Пленум Верховного Суду України у п.14 постанови від 28 квітня 1978 року №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» роз`яснив, що у разі коли угода укладена з метою приховати іншу угоду, суд відповідно до ч. 2 ст. 58 ЦК України визнає, що сторонами укладена така угода, яку вони дійсно мали на увазі. У тому разі, коли така угода суперечить законові, суд постановляючи рішення про визнання недійсною укладеної сторонами угоди із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності угоди, яку вони мали на увазі.
У даній справі договір дарування від 03.07.2001 визнаний удаваним (чи недійсним) не був. Тобто на даний час даний договір є чинним та на його підставі відповідач правомірно володіє спірною квартирою.
Позивачі звертаючись до суду з даним позовом не просять визнати вищевказаний договір дарування удаваним правочином. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (ч. 2 ст. 264 ЦПК України).
Тому, суд вважає такі доводи та висновки позивачів передчасними, безпідставними та такими, що грунтуються лише на припущеннях, а тому до уваги судом не беруться.
Окрім цього, позивачі вважають, що їх право власності, як неповнолітніх дітей, було порушено внаслідок невиконання відповідачем обов`язків правомірного, добросовісного управління майном дітей. На підставі ст. 177 СК України вважають, що неналежне виконання батьком своїх обов`язків щодо управління їх майном є підставою для покладення на нього обов`язку відшкодувати завдану їм матеріальну шкоду.
Як вже зазначалося вище, квартира (у АДРЕСА_2 ,), яка перебувала у спільній сумісній власності сім`ї за згодою органу опіки та піклування була відчужена третій особі. В подальшому, відповідачем була набута спірна квартира у приватну власність на підставі договору дарування від 03.07.2001. Такий спосіб набуття квартири був узгоджений відповідачем із дружиною (третя особа у справі) з метою зручного оформлення та мінімізації податків, про що вона зазначила у своїх письмових поясненнях. У даній квартирі тривалий час проживала вся сім`я, всі члени сім`ї були зареєстровані у даній квартирі. Відповідач стверджував, що кошти від продажу квартири (у смт. Добротвір) були спрямовані на ремонт спірної квартири та будинку в с. Волиця. Згодом діти виросли та батьки допомогли придбати їм власне житло, зокрема, ОСОБА_12 володіє квартирою у м. Києві, а Оксана володіє квартирою у м. Львові. Гроші на придбання даних квартир частково давав батько, що не заперечується позивачами, третьою особою (мамою позивачі) та підтверджується відповідачем.
Так, відповідач, будучи допитаний у якості свідка, повідомив, що у 2011 році передав сину ОСОБА_1 , а у 2018 році доньці грошові кошти у розмірі по 60 000 доларів США. Передача коштів здійснювалася у готівковій формі, без документального оформлення та без участі свідків.
ОСОБА_6 (третя особа) в судовому засіданні повідомила суду, що діти ОСОБА_12 та ОСОБА_13 мають власні квартири в Києві та Львові відповідно, де вони проживають. Дане житло було придбане за спільні кошти як батьків, так і самих дітей.
Таким чином, підстав вважати, що відповідач, як батько позивачів, неналежно виконав свої обов`язки щодо управління майном дітей суд не вбачає, оскільки він вжив заходів для забезпечення своїх дітей житлом, права їхні не порушив. 
Також суд погоджується із доводами представника відповідача про те, що якщо позивачі вважають, що їх право власності, як неповнолітніх дітей, було порушено внаслідок невиконання батьками обов`язків щодо правомірного, добросовісного управління майном дітей, то відповідачем у даній справі повинна б була виступати також і мати дітей, яка залучена до участі у справі у лише якості третьої особи, а не як відповідач.
Незалучення належного відповідача в цивільному процесі призводить до відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад. Суд не може самостійно замінити чи залучити відповідача, оскільки це право позивача, а обов`язок суду — встановити належність сторін.
Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц вказала, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц; від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц; від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц; від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 15 травня 2019 року у справах № № 552/91/18, 554/9144/17).
Визначення у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19, від 20 січня 2021 року у справі № 203/2/19.
Отже, незалучення до участі у даній справі у якості співвідповідача матері позивачів є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності суд дійшов наступних висновків.
Так, сторона відповідача зазначає, що позивачами пропущено встановлений законом строк позовної давності, у зв`язку з чим просить суд застосувати наслідки його спливу та відмовити у задоволенні позову.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу (частина перша статті 256 ЦК України).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття (частина четверта стаття 261 ЦК України).
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 251-255 ЦК України.
Аналіз наведених процесуальних норм дає підстави для висновку, що частина четверта статті 261 ЦК України підлягає застосуванню у тому разі, коли особа, будучи неповнолітньою знає про порушення своїх прав, однак у зв`язку із неповною цивільною дієздатністю не може реалізувати своє право на судовий захист. У випадку, коли неповнолітня особа дізналася про порушення своїх прав після досягнення повноліття, то перебіг позовної давності розпочинається з дня коли така особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
За встановленими судом обставинами, позивачам стало відомо про те, що спірну квартиру батько набув на підставі договору дарування від 03 липня 2001 року лише у 2025 році, зокрема, після того як у родині виникли конфлікти. Сторона відповідача не навели переконливих аргументів та не надала відповідних доказів, на підтвердження обставин, за яких позивачі дізналися чи могли дізнатися про порушення їх прав до 2025 року (після досягнення ними повноліття).
Відтак, суд приходить до висновку, що у даному випадку строк позовної давності не сплив.
Разом з цим, враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити через неналежний суб`єктний склад та безпідставність позовних вимог.
Враховуючи положення статті 141 ЦПК України та висновки суду про відмову в задоволенні позовних вимог, судові витрати, понесені стороною позивача розподілу не підлягають.
Керуючись ст. ст. 12, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову - відмовити.
Після набрання рішення суду законної сили скасувати заходи забезпечення позову, вжиті на підставі ухвали Шептицького міського суду Львівської області від 23.06.2025, шляхом скасування арешту накладеного на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . 
Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне рішення складено 14.04.2026.

Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_8 ),
Позивач : ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_6 ) 
Відповідач: ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_3 ), 
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача: ОСОБА_6 (адреса: АДРЕСА_3 )

Суддя:       М.  В.  Мельникович