ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2026 року	Львів	Справа №460/12468/24 пров. №А/857/3983/25	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді - Мікули О. І.,
суддів - Курильця А. Р., Пліша М. А., 

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2024 року у справі №460/12468/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Рівненській області про визнання протиправними та скасування податкових вимог, зобов`язання вчинення певних дій,
суддя в 1-й інстанції – Друзенко Н. В.,
дата ухвалення рішення – 16 грудня 2024 року, 
місце ухвалення рішення – м.Рівне,
дата складання повного тексту рішення – 16 грудня 2024 року,

в с т а н о в и в:

Позивач – ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача- Головного управління ДПС у Рівненській області, в якому просила визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) ГУ ДФС у Рівненській області від 16 травня 2019 року №Ф5957-50 зі сплати єдиного внеску (станом на 30 квітня 2019 року) на суму 13659,36 грн; визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) ГУ ДПС у Рівненській області від 15 лютого 2021 року №Ф-5957-50 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску (станом на 31 січня 2021 року) на суму 31517,20 грн; зобов`язати відповідача привести у відповідність інтегровану картку платника податків, шляхом коригування й виключення відомостей щодо суми недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальну суму 45176,56 грн.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2024 року позов задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 16 травня 2019 року №Ф5957-50 зі сплати єдиного внеску в сумі 5211,36 грн, вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 15 лютого 2021 року №Ф-5957-50 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску в сумі 31517,20 грн. Зобов`язано Головне управління ДПС у Рівненській області привести у відповідність інтегровану картку платника податків ОСОБА_1 , шляхом коригування й виключення відомостей про суму недоїмки зі сплати єдиного внеску в розмірі 23069,20 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду у частині задоволених позовних вимог, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права і підлягає скасуванню, покликаючись на те, що позивач з квітня 2004 року перебуває в реєстрі адвокатів України (ЄРАУ) та, відповідно, перебуває на податковому обліку в органах ДПС Рівненської області, у т.ч. і платником єдиного соціального внеску. Інших даних, ніж внесені за результатами опрацювання заяв Позивача чи звірок з даними ЄРАУ, у контролюючого органу немає. Оскільки позивач у період зупинення індивідуальної незалежної діяльності та здійснення діяльності не подавала заяву 1-ЄСВ для зняття її з обліку як платника такого внеску, відтак у контролюючого органу були відсутні законні підстави для здійснення таких дій одноособово без згоди позивача. Таким чином, вважає, що відповідач діяв виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому оскаржувані вимоги прийнято з дотриманням норм чинного законодавства та підстави для скасування таких відсутні. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, а тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін. 
Справа розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є адвокатом відповідно до свідоцтва №409 від 07 квітня 2004 року (рішення №18 від 30 січня 2004 року).
За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, позивач 25 січня 2011 року набула статусу фізичної особи – підприємця: основний вид діяльності 74.11.1 Адвокатська діяльність, взята на податковий облік як платник єдиного внеску 26 січня 2011 року. Дата припинення підприємницької діяльності – 07 вересня 2018 року.
16 травня 2019 року відповідачем сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф5957-50 за якою, у ОСОБА_1 станом на 30 квітня 2019 року існує заборгованість зі сплати єдиного внеску в сумі 13659,36 грн. 
За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 19 лютого 2019 року здійснено державну реєстрацію Адвокатського об`єднання “Дія закону”, учасником якого є ОСОБА_1 .
Адвокатське об`єднання “Дія закону” з 19 лютого 2019 року перебуває на обліку в ГУ ДПС у Київській області (взято на облік як платника єдиного внеску).
Доказів того, що ОСОБА_1 здійснює адвокатську діяльність в Адвокатському об`єднанні “Дія Закону” з 24 вересня 2020 року, відповідачем не надано.
15 лютого 2021 року відповідачем сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-5957-50, за якою у ОСОБА_1 станом на 31 січня 2021 року існує заборгованість зі сплати єдиного внеску в сумі 31517,20 грн.
10 червня 2024 року позивач звернулася із заявою до Головного управління ДПС у Рівненській області про надання інформації стосовно наявності боргу (недоїмки) та у разі виявлення постановлення на облік контролюючим органом без її заяви просила скасувати відомості про реєстрацію та наявність боргу. 
15 липня 2024 року позивач повторно звернулася із заявою про надання всіх вимог Головного управління ДПС у Рівненській області про сплату боргу (недоїмки), що стосуються платника податків. 
Листом Головного управління ДПС у Рівненській області від 19 липня 2024 року повідомлено, що станом на 18 липня 2024 року за ОСОБА_1 обліковується заборгованість по коду платежу 71040000 (єдиний внесок для фізичних осіб-підприємців, у тому числі які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність) в сумі 27811,64 грн. Надано копії вимог про сплату боргу (недоїмки) від 16 травня 2019 року №Ф5957-50 та від 15 лютого 2021 року №Ф-5957-50.
Не погоджуючись з вимогами про сплату боргу (недоїмки), позивач звернулася у суд з цим позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача були відсутні підстави здійснювати автоматичне нарахування позивачу як самозайнятій особі єдиного внеску з 05 вересня 2018 року та вносити відповідні суми до вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 16 травня 2019 року №Ф-5957-50 (в сумі 5211,36 грн) та від 15 лютого 2021 року №Ф-5957-50 (в сумі 31517,20 грн), оскільки з 19 лютого 2019 року позивач перебувала у трудових відносинах із Адвокатським об`єднанням “Дія закону”, в якого, в силу законодавчих приписів, існує обов`язок сплачувати податки і збори, зокрема ЄСВ, а тому вимога про сплату боргу (недоїмки) від 16 травня 2019 року №Ф5957-50 зі сплати єдиного внеску в сумі 5211,36 грн та вимога про сплату боргу (недоїмки) від 15 лютого 2021 року №Ф-5957-50 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску в сумі 31517,20 грн є протиправними та підлягають скасуванню. Разом з тим, позивачу правомірно здійснено нарахування єдиного внеску в сумі 8448,00 грн (здійснення підприємницької діяльності), оскільки вона припинила підприємницьку діяльність 07 вересня 2018 року. Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача привести у відповідність інтегровану картку платника податків, шляхом коригування й виключення відомостей щодо суми недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальну суму 45176,56 грн, то матеріалами справи підтверджується, що позивачем 29 квітня 2024 року сплачено до бюджету 3705,56 грн відповідно до платіжного доручення №30881, тому податковим органом визначено недоїмку в сумі 27811,64 грн, однак ОСОБА_1 правомірно здійснено нарахування єдиного внеску в сумі 8448,00 грн (здійснення підприємницької діяльності). В той же час, нарахування єдиного внеску в загальній сумі 5211,36 грн є неправомірним, тому фактично сума недоїмки становить 4742,44 грн (8448,00 - 3705,56). Таким чином, підлягають виключенню відомості щодо суми недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальну суму 23069,20 грн (27811,64 - 4742,44).
Колегія суддів зазначає, що апелянт оскаржує рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, тому з врахуванням ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Даючи правову оцінку висновку суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, колегія суддів вважає, що такий відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно з пп.14.1.226 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України (далі – ПК України) самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.
Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем (за виключенням випадку, передбаченого пунктом 65.9 статті 65 цього Кодексу) та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
За змістом п.2 ч.1 ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Відповідно до ч.3 ст.4 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).
Згідно зі ст.13 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.
З системного аналізу зазначених положень законодавства вбачається, що платниками єдиного соціального внеску є самозайняті особи, зокрема, адвокати, які здійснюють адвокатську діяльність, як незалежну професійну діяльність. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, адвокатської діяльності, як незалежної професійної діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного соціального внеску.
Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" №2464-VІ від 08 липня 2010 року (далі - Закон №2464-VІ, в редакції на час виникнення спірних правовідносин) визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
Так, ч.1 ст.1 Закону №2464-VІ передбачає, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування (пункт 2); недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом (пункт 6); застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок (пункт 3); страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок (пункт 10).
Згідно з п.1, п.5 ч.1 ст.4 Закону №2464-VІ платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами; особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме: наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.
Крім того, відповідно до приписів ст.9 Закону №2464-VI єдиний внесок обчислюється виключно у національній валюті, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі (частина перша); обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок (частина друга); платники єдиного внеску, зазначені у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця.
Платники єдиного внеску, зазначені у пункті 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 1 травня наступного року (частина восьма).
Ч.5 ст.8 Закону №2464-VІ передбачає, що єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.
Згідно з абз.1 п.1 та абз.1 п.2 ч.1 ст.7 Закону №2464-VI єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами; для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
З 01 січня 2017 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06 грудня 2016 року №1774-VIII, відповідно до якого внесено зміни до Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", зокрема, у частину першу статті 7, а саме: - у пункті 2 перше речення абзацу другого пункту слова "має право самостійно" замінено словом “зобов`язаний”.
За приписами п.3 ч.1 ст.14 Закону №2464-VI на податкові органи покладено обов`язок здійснювати контроль за дотриманням платниками єдиного внеску вимог цього Закону.
Відповідно до ч.2 ст.25 Закону №2464-VI у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею. Абзацом першим частини четвертої цієї статті визначено, що податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає в паперовій та/або електронній формі платникам єдиного внеску вимогу про сплату недоїмки з єдиного внеску.
Порядок стягнення заборгованості з платників єдиного внеску, формування, оформлення та надсилання вимоги про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску передбачений розділом VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року №449 (далі- Інструкція №449).
Згідно з пп.6,8 п.3 розділу VI Інструкції №449 вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 гривень. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.
Зі змісту п.4 розділу VI Інструкції №449 вбачається, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи). Після формування вимоги про сплату боргу (недоїмки) та внесення даних до відповідного реєстру вимога надсилається (вручається) платнику.
Згідно з п.4 ч.1 ст.4 Закону №2464-VІ платниками єдиного внеску є, зокрема, особи, підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Як вбачається з матеріалів справи, контролюючий орган, враховуючи наведені нормативні положення та фактичні обставини справи (перебування позивача на обліку як фізичної особи, яка займається адвокатською діяльністю) дійшов висновку про необхідність нарахування позивачу ЄСВ у розмірі мінімального страхового внеску на місяць. Цей висновок став підставою для прийняття контролюючим органом оскаржених вимоги про сплату нарахованих ним сум ЄСВ.
Матеріалами справи стверджується, що відповідно до свідоцтва №409 від 07 квітня 2004 року (рішення №18 від 30 січня 2004 року) ОСОБА_1 є адвокатом. 
Згідно з даними з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 25 січня 2011 року позивач набула статусу фізичної особи – підприємця: основний вид діяльності 74.11.1 Адвокатська діяльність, взята на податковий облік як платник єдиного внеску 26 січня 2011 року. Дата припинення підприємницької діяльності – 07 вересня 2018 року.
Зі змісту інформаційної системи податкових органів вбачається, що ОСОБА_1 з 25 січня 2011 року по 07 вересня 2018 року перебувала на обліку в ДПІ у м. Рівному ГУ ДПС у Рівненській області, як платник єдиного внеску.
При цьому, податковим органом з 05 вересня 2018 року встановлено ОСОБА_1 ознаку провадження незалежної професійної діяльності, що свідчить про те, що відповідач самостійно почав здійснювати облік позивача як платника ЄСВ – самозайнятої особи, тобто без отримання відповідних заяв та звітів.
Як стверджує відповідач, в інтегрованій картці платника ОСОБА_1 за технологічним кодом 71040000 (для фізичних осіб-підприємців, у тому числі які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність) нараховано єдиного внеску на загальну суму 31517,20 грн, зокрема: 8448,00 грн - за 2017 рік (термін - 09 лютого 2018 року); 2457,18 грн - за ІV квартал 2018 року (термін - 21 січня 2019 року); 2754,18 грн - за І квартал 2019 року (термін - 19 квітня 2019 року); 2754,18 грн - за ІІ квартал 2019 року (термін - 19 липня 2019 року); 2754,18 грн - за ІІІ квартал 2019 року (термін - 21 жовтня 2019 року); 2754,18 грн - за ІV квартал 2019 року (термін - 20 січня 2020 року); 2078,12 грн - за І квартал 2020 року (термін - 21 квітня 2020 року); 1039,06 грн - за ІІ квартал 2020 року (термін - 20 липня 2020 року); 3178,12 грн - за ІІІ квартал 2020 року (термін - 19 жовтня 2020 року); 3300,00 грн - за ІV квартал 2020 року (термін - 19 січня 2021 року).
Відповідач вказує, що в ІКП платника ОСОБА_1 за технологічним кодом 71040000 (для фізичних осіб - підприємців, у т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність) відображені нарахування єдиного внеску за 2017 рік як фізичний особі – підприємцю в сумі 8448,00 грн та за IV квартал 2018 - IV квартал 2020 відображені нарахування єдиного внеску як особі, яка провадить незалежну професійну діяльність в сумі 23069,20 грн.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 нараховано єдиний внесок за 2017 рік в сумі 8448,00 грн (термін - 09 лютого 2018 року), інші нарахування здійснено не було. З січня 2019 року нараховано єдиний внесок в сумі 2457,18 грн (термін - 21 січня 2019 року), у квітні 2019 року – в сумі 2754,18 грн (за І квартал, термін - 19 квітня 2019 року). Вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-5957-50 від 16 травня 2019 року сформовано станом на 30 квітня 2019 року в сумі 13659,36 грн. 
При цьому, позивач 07 вересня 2018 року припинила підприємницьку діяльність, а тому правомірно здійснено нарахування єдиного внеску в сумі 8448,00 грн (здійснення підприємницької діяльності), разом з тим, нарахування єдиного внеску в загальній сумі 5211,36 грн (в сумі 2457,18 грн - 21 січня 2019 року та в сумі 2754,18 грн - 19 квітня 2019 року) є неправомірним (13659,36 - 8448,00 = 5211,36).
Крім того, матеріалами справи стверджується, що 19 лютого 2019 року здійснено державну реєстрацію Адвокатського об`єднання “Дія закону”, учасником якого є ОСОБА_1 . Адвокатське об`єднання “Дія закону” з 19 лютого 2019 року перебуває на обліку в ГУ ДПС у Київській області (взято на облік як платника єдиного внеску).
При цьому, відповідачем не надано жодних доказів отримання позивачем доходів від провадження адвокатської діяльності індивідуально, доказів того, що ОСОБА_1 здійснює адвокатську діяльність в Адвокатському об`єднанні “Дія Закону” з 24 вересня 2020 року, відповідачем теж не надано, а тому з 19 лютого 2019 року позивач перебувала у трудових відносинах із Адвокатським об`єднанням “Дія закону”, у якого існує обов`язок сплачувати податки і збори, зокрема ЄСВ.
Тому у відповідача були відсутні підстави здійснювати автоматичне нарахування позивачу як самозайнятій особі єдиного внеску з 05 вересня 2018 року та вносити відповідні суми до вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 16 травня 2019 року №Ф-5957-50 (в сумі 5211,36 грн) та від 15 лютого 2021 року №Ф-5957-50 (в сумі 31517,20 грн).
Доказів на спростування цих обставин матеріали справи не містять.
Згідно з абз.2 п.1 ст.4 Закону №2464-VІ платниками єдиного внеску є також роботодавці - підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством. При цьому зазначені роботодавці під час кожної виплати заробітної плати, на її суму нараховують єдиний внесок. Обов`язок таких роботодавців одночасно з видачею заробітної плати сплатити нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників.
Оскільки єдиною метою збору єдиного внеску є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону № 2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який винесена оскаржувана вимога нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, яка має право провадити господарську діяльність, проте не отримував дохід від неї.
Враховуючи ту обставину, що єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за спірні періоди за позивача як найманого працівника сплатив його роботодавець як страхувальник, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про протиправне повторне нарахування контролюючим органом недоїмки по ЄСВ за цей самий період позивачу як самозайнятій особі.
Вищенаведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду щодо тлумачення та застосування норм Закону №2464-VІ, відповідно до яких одночасна сплата єдиного соціального внеску безпосередньо особою (як такою, що провадить незалежну професійну діяльність) та її роботодавцем як страхувальником спричинить подвійну сплату цього внеску, що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Таким чином, аналізуючи наведені вище правові норми та враховуючи встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 16 травня 2019 року №Ф-5957-50 (в сумі 5211,36 грн) та від 15 лютого 2021 року №Ф-5957-50 (в сумі 31517,20 грн) є протиправними та підлягають скасуванню, оскільки у вищезазначені періоди позивач був найманим працівником та застрахованою особою, а тому платником єдиного соціального внеску за неї був роботодавець/страхувальник.
Крім того, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що визнання судом протиправною та скасування вимоги про сплату боргу без виключення податковим органом сум боргу (на підставі яких була сформована спірна вимога) з інтегрованої картки позивача, спричинить подальше формування в автоматичному режимі іншої вимоги про сплату боргу на таку невиключену суму та зумовить повторне звернення позивача до суду за її оскарженням, а тому без зобов`язання відповідача виключити суму боргу з інтегрованої картки, спосіб захисту прав позивача не буде ефективним та не відповідатиме завданням адміністративного судочинства, а тому правильно зобов`язано податковий орган привести у відповідність інтегровану картку платника податків позивача, шляхом коригування й виключення відомостей про суму недоїмки зі сплати єдиного внеску у розмірі 23069,20 грн.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Крім того, колегія суддів зазначає, що рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2024 року у справі №460/12468/24 в частині відмовлених позовних вимог не оскаржується в апеляційному порядку, тому колегія суддів вважає недоцільним виходити за межі апеляційної скарги та переглядати оскаржуване рішення в цій частині.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог у частин їх задоволення, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.
Керуючись ст.139, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2024 року у справі №460/12468/24 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя	 	О. І. Мікула 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	М.А. Пліш  	
Повне судове рішення складено 30 березня 2026 року.