П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/32462/25	

Перша інстанція: суддя Марин П.П.,
повний текст судового рішення
складено 29.01.2026, м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Джабурія О.В.
суддів - Вербицької Н.В.
- Кравченка К.В.
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 січня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ПФУ в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА
НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

23 вересня 2025 року ОСОБА_1 звернулась до адміністративного суду із позовом до Головного управління ПФУ в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, якому просила суд :
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного Фонду України в Рівненській області (Код ЄДРПОУ 21084076) про відмову у призначені ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 15 серпня 2025 року №154950006640;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (Код ЄДРПОУ 20987385) зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) період роботи у колгоспі імені Петровського з вересня 1996 року по листопад 1999 року, періоди роботи з 10 листопада 1986 року по 27 лютого 1990 року, з 28 листопада 1991 року по 05 січня 1992 року, з 17 січня 1992 року по 01 серпня 1996 року, та період безробіття з 20 грудня 2004 року по 31 березня 2005 року, а також повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) від 08 серпня 2025 року про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Необхідність підтверджувати періоди роботи для визначення стажу роботи виникає у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній. З трудової книжки колгоспника від 01 вересня 1996 року вбачається, що ОСОБА_1 прийнята до членів колгоспу імені Петровського села Тростянчик Тростянецького району Вінницької області та працювала там до 1999 року. При цьому, у розділі «Відомості про роботу» наявні записи про встановлений річний мінімум трудової участі в цьому господарстві та його фактичне виконання позивачем (відпрацьовані людино-дні). Також, вказано нараховану за роботу оплату, а саме: 1996 рік – 75 карбованців, 1997 рік – 347 карбованців, 1998 рік – 920 карбованців, 1999 рік – 825 карбованців. Вказані записи завірені підписом голови колгоспу та містять відтиск печатки колгоспу. Таким чином, записами трудової книжки колгоспника ОСОБА_1 від 17 жовтня 1996 року №712 підтверджено, що у період з вересня 1996 року по листопад 1999 року позивач працювала у колгоспі імені Петровського. При цьому у 1997 та 1998 роках позивачем перевиконано встановлений річний мінімум трудової участі в колгоспі, а у 1996 та 1999 років частково виконано, оскільки в ці роки позивач працювала не повний рік. Водночас, як зазначалось вище, відповідно до приписів ч. 2 ст. 56 Закону №1788 невиконання встановленого мінімуму трудової участі саме без поважних причин є підставою для врахування до трудового стажу часу роботи колгоспника за фактичною тривалістю, і не може бути підставою для неврахування такого трудового стажу взагалі. Позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем, більше того, недоліки її заповнення не є підставою вважати, що періоди роботи, щодо яких є певні виправлення, не можуть бути зараховані до трудового стажу позивача.
Таким чином, рішення відповідача про відмову у призначені пенсії є таким, що порушує передбачене законодавством право позивача на отримання пенсійних виплат, а отже підлягає скасуванню. 
Представник відповідача, Головного управління ПФУ в Одеській області, заперечував проти задоволення позовних вимог, в обґрунтування своєї правової позиції зазначив, що за наслідками розгляду заяви та наданих документів Головним управління Пенсійного фонду України у Рівненській області винесено рішення про відмову у призначенні пенсії №154950006640 від 15.08.2025 у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Рішення Головним управлінням ПФУ в Одеській області про призначення чи відмову у призначенні пенсії позивачу не приймалось, тому Головне управління не несе перед позивачем жодних правових наслідків.
Відповідач вказав, що враховуючи те, що у позивача відсутній необхідний страховий стаж роботи у ГУ в Рівненській області були відсутні правові підстави для прийняття будь-якого іншого рішення, окрім як про відмову у призначенні пенсії. 
Крім того, зобов`язальна позовна вимога є саме втручанням в дискреційні повноваження Пенсійного фонду України та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29 січня 2026 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ПФУ в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії – задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного Фонду України в Рівненській області про відмову у призначені ОСОБА_1 пенсії за віком від 15 серпня 2025 року №154950006640
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повторно розглянути заяву про призначення пенсії за віком, подану ОСОБА_1 08.08.2025 року, з урахуванням висновків суду, викладених у даному рішенні.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь Державного бюджету України (ГУК в Од.обл./Київський р-н/22030101, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37607526, код банку отримувача (МФО) 899998, рахунок отримувача UA468999980313171206084015756, код класифікації доходів бюджету 22030101) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 968,96 грн.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області подало апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
Обґрунтовуючи подану апеляційну скаргу, апелянтом посилався на невірне застосування судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. 
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно до вимог ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 08.08.2025 року звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою щодо призначення їй пенсії за віком.
15.08.2025 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії № 154950006640, з тих підстав, що: «...Пенсійний вік визначений ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» становить - 60 років, 63 роки та 65 років. 
Вік заявниці 60 років 7місяців 7 днів. 
Необхідний страховий стаж визначений статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» після досягнення 60 років становить з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 не менше 32 років. 
У разі відсутності страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення 63 років мають особи за наявності страхового стажу: з 01 січня 2028 по 31 грудня 2028 від 25 до 35 років. 
У разі відсутності страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення 65 років мають особи за наявності страхового стажу: з 01 січня 2030 по 31 грудня 2030 не менше 15 років. 
Страховий стаж особи складає 22 роки 0 місяців 4 дні. 
Результати розгляду документів, доданих до заяви: 
До загального страхового стажу не зараховано та не взято до уваги періоди роботи в колгоспі згідно трудової книжки колгоспника № НОМЕР_2 , оскільки для зарахування періодів роботи в колгоспі необхідно надати уточнюючу довідку про встановлений мінімум та кількість відпрацьованих вихододнів та про реорганізацію. 
До загального страхового стажу не зараховано згідно трудової книжки НОМЕР_3 : - період безробіття з 20.12.2004 по 31.03.2005, оскільки наявне виправлення в даті припинення виплати допомоги, не завірене належним чином; - періоди роботи з 10.11.1986 по 27.02.1990, з 28.11.1991 по 05.01.1992, з 17.01.1992 по 01.08.1996, оскільки надана чорно-біла сканована копія документу, яку неможливо ідентифікувати як оригінал та яка непридатна для сприйняття. Згідно з Порядком подання та оформлення документів для призначення пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, до заяви про призначення пенсії додаються скановані копії оригіналів документів.
Вирішуючи дану справу в апеляційному провадженні, колегія суддів приходить до наступних висновків.
ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційна, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.
За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України (пункт 6 частини 1 статті 92 Конституції України).
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі по тексту - Закон №1058-IV).
Статтею 8 Закону №1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.
Відповідно до приписів ст. 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Період, протягом якого особа, яка підлягала загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню на випадок безробіття, отримувала допомогу по безробіттю (крім одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності), допомогу по частковому безробіттю, допомогу по частковому безробіттю на період карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та матеріальну допомогу у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації, включається до страхового стажу.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше, за період з 1 січня 2004 року застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років.
У відповідності до ст. 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Згідно зі ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Пунктами 1, 2, 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637, визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставах інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі, коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється на підставі показань свідків.
За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи.
За приписами п. 20 Порядку №637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.
Системний аналіз викладених вище правових норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
Тобто, надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 20.02.2018 у справі №234/13910/17, від 07.03.2018 у справі №233/2084/17, від 25.04.2019 у справі №593/283/17.
Як встановлено з матеріалів справи, в оскаржуваному рішенні Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області № 154950006640 від 15.08.2025 року зазначено, що страховий стаж особи становить 22 роки 0 місяців 4 дні. Не зараховано до загального страхового стажу період роботи в колгоспі згідно трудової книжки колгоспника № НОМЕР_2 , оскільки необхідно надати уточнюючу довідку про встановлений мінімум та кількість відпрацьованих вихододнів та про реорганізацію. 
До загального страхового стажу не зараховано згідно трудової книжки НОМЕР_3 : - період безробіття з 20.12.2004 по 31.03.2005, оскільки наявне виправлення в даті припинення виплати допомоги, не завірене належним чином; - періоди роботи з 10.11.1986 по 27.02.1990, з 28.11.1991 по 05.01.1992, з 17.01.1992 по 01.08.1996, оскільки надана чорно-біла сканована копія документу, яку неможливо ідентифікувати як оригінал та яка непридатна для сприйняття. 
Однак, колегія суддів вважає такі висновки відповідача безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.
Відповідно до ст.56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.
Законодавець передбачив зарахування до страхового стажу періоду роботи та членства у колгоспі і визначив для цього певні умови та порядок. Так, за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, то враховується час роботи за фактичною тривалістю, якщо ж виконував встановлений мінімум трудової участі або не виконував з поважних причин, то зараховується весь період роботи.
Порядок ведення трудових книжок колгоспників врегульований Основними положеннями про порядок видачі та ведення трудових книжок колгоспників, які затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 за №310 (далі – Основні Положення), та чинних на час внесення записів до трудової книжки.
Відповідно до пункту 1 Основних Положень трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів. 
У відповідності до п. 5 Основних Положень до трудової книжки колгоспника, зокрема, заносяться: відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, закінчення роботи; відомості про трудову участь: прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, його виконання.
Згідно п. 6 Основних Положень всі записи в трудовій книжці засвідчуються у всіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженої правлінням колгоспу особи та печаткою.
Відповідно до встановленого взірця трудової книжки колгоспника, трудова книжка колгоспника містить окремі розділи: III «членство в колгоспі», де зазначаються відомості про прийом в члени колгоспу, припинення членства в колгоспі та причини такого припинення , відомості про документ, на підставі якого внесений запис; IV «відомості про роботу» - відомості про прийом на роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, із зазначенням причин та відомості про документ, на підставі якого внесений запис; V «трудова участь у громадському господарстві» - встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі, відомості про документ, на підставі якого внесений запис.
Згідно п. 8 Основних Положень, трудові книжки зберігаються в правлінні колгоспу як бланки суворої звітності, а при припиненні членства в колгоспі видаються їх власникам на руки.
Пунктом 13 Постанови №310 передбачено, що відповідальність за своєчасне і правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання і видачу несе спеціально уповноважена правлінням колгоспу особа.
Виходячи з наведеного слідує, що трудова діяльність членів колгоспів підтверджується трудовою книжкою колгоспника встановленого зразка, що є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів, та до якої вносяться відомості, зокрема про прийом на роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, а також трудову участь у громадському господарстві (встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі).
Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 12.06.2024 по справі № 120/2366/21-а.
Так, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Вказаний правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 09.08.2019 у справі №654/890/17.
Так, із записів трудової книжки колгоспника № НОМЕР_2 встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 01.09.1976 року вступила в члени колгоспу у імені Петровського села Тростянчик Тростянецького району Вінницької області.
У розділі «Відомості про роботу» наведені: відомості про участь позивача у громадському господарстві з 1996 року по 1999 рік; прийнятий колгоспом річний мінімум участі: 1996 – 100, 1997 – 180, 1998 – 150, 1999 – 200; кількість пророблених людино-днів: 1996 – 76, 1997 – 200, 1998 – 215, 1999 – 190.
Колегія суддів враховує, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження не виконання позивачем у відповідні роки встановленого мінімуму трудової участі в колгоспі без поважних причин, з огляду на що до стажу мали враховуватися час роботи за фактичною тривалістю, тобто фактично відпрацьовані дні згідно трудової книжки.
Враховуючи наведене, колегія суддів доходить висновку, що позивач має відповідні записи у трудовій книжці щодо спірних періодів роботи, та ці записи є належними та допустимими доказами підтвердження його трудового стажу.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що обов`язку додаткового доведення факту відпрацювання позивачем днів трудової участі в колгоспі законодавчо не встановлено, а відтак відповідний стаж мав бути врахований відповідачем.
Колегія суддів вважає, що не зазначення кількості відпрацьованих вихододнів та встановленого мінімуму не може свідчити про невиконання позивачем норм, а тому відсутність таких доказів не може позбавити позивача права на соціальний захист.
Щодо не зарахування до загального страхового стажу період безробіття з 20.12.2004 по 31.03.2005, у зв`язку з наявним виправленням в даті припинення виплати допомоги, не завірене належним чином; - періоди роботи з 10.11.1986 по 27.02.1990, з 28.11.1991 по 05.01.1992, з 17.01.1992 по 01.08.1996, оскільки надана чорно-біла сканована копія документу, яку неможливо ідентифікувати як оригінал та яка непридатна для сприйняття, колегія суддів зазначає.
Відповідно до записів в трудовій книжці  НОМЕР_3 в період з 20.12.2004 року по 31.03.2005 року позивач отримував допомогу по безробіттю, однак відповідачем не зараховано зазначений період роботи до страхового стажу з посиланням на те, що наявне виправлення в даті припинення виплати допомоги, не завірене належним чином.
Також, у трудової книжки серії НОМЕР_3 містяться записи:
- №4-5 - період роботи з 10.11.1986 по 27.02.1990 по договору
- №9-11 - період роботи з 28.11.1991 по 05.01.1992 на посаді учня друкаря укладача на ділянку фасування та упаковки
- №12-13 – період роботи з 17.01.1992 по 01.08.1996 в Середній школі № 11 на посаді заступника директора.
Однак, відповідачем не надано доказів на спростування дійсності цих записів.
Отже, наведені пенсійним органом мотиви не зарахування до страхового стажу позивача періоду роботи з 10.07.1987 по 31.12.1998, та періоду виплати допомоги по безробіттю з 10.12.2007 по 25.12.2007 слід визнати безпідставними.
Що стосується внесення виправлень, колегія суддів зазначає, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.
Також, Верховний Суд у постановах від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а та від 04.09.2018 у справі № 423/1881/17 висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
Крім того, Верховний Суд у постанові №687/975/17 від 21.02.2018 зазначив, що на особу не може перекладались тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пільгової пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу належний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем допущено бездіяльність у не врахуванні спірних періодів до страхового стажу позивача у зв`язку із недоліками зроблених у записах трудової книжки, отже така бездіяльність є протиправною.
Також колегія суддів зазначає, що органи Пенсійного фонду можуть надавати допомогу у пошуку та зборі необхідних документів. 
Відповідно до частини третьої статті 44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. 
Відповідачу слід врахувати, що у випадку якщо поданих позивачем документів про призначення пенсії було не достатньо, то орган пенсійного фонду мав всі правові підстави для того, щоб самостійно витребувати документи, необхідні для перевірки трудового стажу позивача, провести перевірку, зустрічну перевірку для з`ясування спірних обставин, запропонувати позивачу надати інформацію щодо двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.
Тобто, органом пенсійного фонду не вчинено заходів, визначених Законом України «Про пенсійне забезпечення» та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», для з`ясування обставин наявності у позивача стажу.
Статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно із ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
Згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.
Відповідно до ч.1-3 ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За таких обставин колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст.2, 7, 8, 9, 10, 73, 74, 77 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що рішення підлягає скасуванню.
Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 308; 311; 315; 316; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції, – 
ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 січня 2026 року - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Суддя-доповідач 		О.В. Джабурія	
Судді	  	Н.В. Вербицька   К.В. Кравченко