21.04.26
22-ц/812/928/26
Справа №484/2266/16
Провадження № 22-ц/812/928/26
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А
Іменем України
21 квітня 2026 року м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - Яворської Ж.М.,
суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,
із секретарем судового засідання - Богуславська О.М.,
за відсутності учасників справи, які повідомленні про дату, час та місце розгляду справи належним чином,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження 
апеляційну скаргу
Першого відділу державної виконавчої служби у Первомайському районі Миколаївської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України
на ухвалу Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 березня 2026 року, постановлену у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Коваленко Н.А., повний текст ухвали складено того ж дня, у цивільній справі за скаргою  ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Шалару Олексій Ілліч, на постанову державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у Первомайському районі Миколаївської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України
В С Т А Н О В И В:
У лютому 2026 року  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє його представник - адвокат Шалару О.І., звернувся до суду з скаргою на дії/бездіяльність державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у Первомайському районі Миколаївської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, заінтересована особа: Перший відділ державної виконавчої служби у Первомайському районі Миколаївської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України.
Скаргу обґрунтовано тим, що рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 серпня 2016 року у цивільній справі 484/2266/16-ц з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку.
За вказаним рішенням Києво-Святошинським районним судом Київської області видано виконавчий лист. Згаданий виконавчий лист прийнятий до виконання Першим відділом ДВС у Первомайському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Одеси) та по ньому відкрито виконавче провадження ВП № 57081713. 
Постановою від 22 липня 2025 року на боржника було накладено штраф на користь стягувача у розміні 20% суми заборгованості зі сплати аліментів і складає 40813 грн. 15 коп. Про дану постанову боржник дізнався 30 грудня 2025 року, оскільки перебуває у Збройних Силах України з 2014 року. 
Боржник з 2015 року по 2016 рік приймав участь у Антитерористичній операції сектор М. Потім приймав участь в ООС на території Донецької області. Отримав тяжкі поранення, в результаті чого отримав другу групу інвалідності. Проте 08 березня 2023 року добровольцем був прийнятий на військову службу в Збройні Сили України і до сьогоднішнього дня проходить службу в Збройних Силах України, підтвердженням чого є його військовий квиток. У своїй постанові виконавець зазначає, що станом на 31 травня 2024 рік за боржником утворилась заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 204 065 грн 75 коп.
Боржник у скарзі вказує, що відповідно до норм чинного законодавства саме на державного виконавця покладено обов`язок здійснювати щомісячний розрахунок заборгованості зі сплати аліментів та повідомляти про такий розрахунок стягувача та боржника. 
Нормами Інструкції №512/5 не встановлено прямого обов`язку боржника повідомляти державного виконавця про сплату аліментів, оскільки саме державний виконавець повинен встановити розмір заборгованості.
З 30 грудня 2023 року боржник жодного разу не був повідомлений про наявність заборгованості, натомість, як було зазначено вище, знаходився в лавах ЗСУ і з його доходів здійснювалось відповідне відрахування. 
Всупереч наведеному, державний виконавець жодного разу не повідомляв скаржника про наявність заборгованості по аліментах, що в свою чергу вплинуло на своєчасність отримання державним виконавцем відомостей про своєчасну сплату аліментів боржником.
Санкція абзацу 3 частини 14 статті 71 Закону №1404-VІІІ передбачає відповідальність саме за несвоєчасну сплату аліментів, а не за несвоєчасне отримання державним виконавцем інформації про сплату аліментів, що вказує на незаконність оскарженої постанови від 23.06.2023року та є підставою для її скасування.
Вважають, що оспорювана постанова, відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», винесена державним виконавцем безпідставно, так як боржника жодного разу не було повідомлено про розмір заборгованості, також, оскільки лише у разі якщо боржник не працює і сплачує аліменти самостійно стягувачу, квитанції (або їх копії) про перерахування аліментів надаються виконавцю не пізніше наступного робочого дня після сплати та долучаються до матеріалів виконавчого провадження, а боржник перебуває у лавах ЗСУ і це не заперечується державним виконавцем.
У зв`язку з цим, стороною боржника пропущено процесуальний строк на оскарження постанови державного виконавця, передбачений статтею 449 ЦПК України.
Посилаючись на викладене, з урахуванням уточнення Пономарчук І.М. просив суд поновити пропущений процесуальний строк на оскарження вказаної постанови, скасувати постанову державного виконавця Першого відділу ДВС у Первомайському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 22.07.2025.
Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 березня 2026 року поновлено ОСОБА_1 строк на подання скарги до суду.
Скаргу ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Шалару О.І., задоволено.
Скасовано постанову державного виконавця Першого відділу ДВС у Первомайському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 22 липня 2025 року про накладення штрафу за виконавчим провадженням № 57081713.
Ухвала суду мотивована тим, що оскаржувана постанова державного виконавця винесена 22 липня 2025 року. Заявник через представника звернувся до суду з цією скаргою 10 лютого 2026 року. 
З урахуванням того, що в Україні оголошено воєнний стан, постійні бойові дії, обмежено можливість у спілкуванні з військовослужбовцями під час виконання бойових завдань, суд вважав поважними причини пропуску строку подання скарги боржником ОСОБА_1 , який є діючий військовослужбовцем, та поновив йому даний строк.
Державним виконавцем не спростовано доводів скаржника про те, що він не був повідомлений про наявність заборгованості, крім того з боржника здійснювалися відрахування по аліментам з пенсії.
Як з`ясовано з матеріалів виконавчого провадження та отриманої судом інформації, ОСОБА_1 починаючи із березня 2023 року отримував доходи від військової частини НОМЕР_1 , з 19.05.2025 року перебуває на військовій службі за призовом під час мобілізації на особливий період у військовій частині НОМЕР_2 .
Оскільки ОСОБА_1 не повідомив про вказані доходи, у нього виникла заборгованість по сплаті аліментів у ВП №57081713.
Боржник в скарзі зазначав, що не ухилявся від виконання зобов`язання щодо сплати аліментів, разом з тим і не надав доказів того, що повідомляв державного виконавця про зміну своїх доходів, місця роботи, зазначаючи, що причиною цього є проходження військової служби. 
Разом з тим, державним виконавцем не надано доказів про те, що нею вчинялися дії щодо отримання інформації про доходи боржника, тобто протягом тривалого часу не вживалися примусові дії щодо стягнення аліментів.
При вирішенні скарги суд врахував, що накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання, тому притягаючи боржника до відповідальності за невиконання рішення у виконавчому провадженні і накладаючи на нього штраф виконавець (державний чи приватний) зобов`язаний ретельно дослідити всі обставини справи, зокрема належним чином перевірити факт невиконання боржником його обов`язків та встановити причини їх невиконання або неналежного виконання (постанова Верховного Суду від 23.05.2018 р. по справі №537/3986/16-а).
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду розглянувши справу № 420/5465/18 роз`яснив, що умовою для накладення на боржника у виконавчому проваджені штрафу є невиконання ним виконавчого документа (судового рішення) без поважних причин.
У залежності від характеру правовідносин і змісту зобов`язання примусове виконання його відбувається у межах виконавчого провадження, поважними причинами можуть визнаватися такі обставини, які створили об`єктивні перешкоди для невиконання зобов`язання і подолання яких для боржника було неможливим або ускладненим.
Зазначене дає підстави для висновку про те, що невиконання боржником рішення суду лише без поважних на те причин тягне за собою певні наслідки, встановлені нормами Закону.
Тобто на час прийняття державним виконавцем рішення про накладення штрафу має бути встановлений факт невиконання боржником судового рішення без поважних причин.
Разом із тим, матеріали справи не містять доказів невиконання боржником судового рішення без поважних причин, тому скарга підлягає задоволенню.
В апеляційній скарзі Перший відділ державної виконавчої служби у Первомайському районі Миколаївської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України вказують, що ухвала суду не відповідає нормам процесуального права, а тому просять її скасувати, дії державного виконавця визнати законними і обґрунтованими.
Апеляційна скарга мотивована тим, що державним виконавцем здійснено перерахунок у зв`язку з надходженням матеріалів (звіт, довідка про дохід та інш.) виконавчого провадження на адресу відділу та встановлено заборгованість понад 12 місяців у зв`язку з приховуванням боржником додаткових доходів від військової частини, 22 липня 2025 року винесено постанову про накладення штрафу відповідно до розрахунку, який наявний у матеріалах виконавчого провадження, згідно частини 14 статті 71 Закону України Про виконавче провадження за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 20 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.
Також, 28 серпня 2018 року боржнику було належним чином направлено постанову про відкриття виконавчого провадження, чим його офіційно повідомлено про наявність відкритого виконавчого провадження та покладені на нього обов`язки, передбачені чинним законодавством.
Незважаючи на зазначені вимоги закону, боржник отримував доходи від військових частин, при цьому йому було достеменно відомо, що утримання аліментів із вказаних доходів не здійснюється. Однак про факт отримання додаткового доходу боржник державного виконавця не повідомив. Таким чином, боржник свідомо не виконав покладений на нього законом обов`язок щодо належного інформування виконавця, чим фактично створив перешкоди для повного та своєчасного виконання рішення суду про стягнення аліментів та сприяв накопиченню заборгованості. Винесення постанови про накладення штрафу жодним чином не порушують права та свободи боржника. Навпаки, нехтування боржником обов`язками визначеними ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» спричинило виникнення заборгованості зі сплати аліментів майже в два роки та порушило право дітей на отримання визначених рішенням суду коштів та належне матеріальне забезпечення.
Вказують, що Положення статті 71 Закон України "Про виконавче провадження", на відміну від статті 75 цього ж Закону, не містять прямої норми що передбачає за умови відсутності поважних причин. Дана стаття регулює особливості виконання рішень про стягнення аліментів та передбачає відповідальність у вигляді штрафу залежно від наявності та тривалості заборгованості. Даний штраф не є покаранням, а є заходом майнової відповідальності компенсаційного характеру, оскільки спрямований на відшкодування втрат за період, протягом якого стягувач був позбавлений можливості отримувати кошти для належного утримання дитини.
Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не скористався.
У судове засідання учасники справи, які належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи не з`явилися. 
В силу приписів частини 2 статті 372 ЦПК України справу розглянуто за їх відсутності.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.
Як убачається з матеріалів справи і таке встановив суд першої інстанції, що заочним рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 серпня 2016 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку( доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 12 липня 2016 року та до її повноліття ( а.с.22). 
За вказаним рішенням 25 серпня 2016 року судом видано виконавчий лист 2/484/1827/16, який було прийнято до виконання Первомайським відділом ДВС Головного управління юстиції у Миколаївській області та 28 серпня 2018 року державним виконавцем Пєстовою К. відкрито виконавче провадження № 57081713  за цим виконавчим листом.
Із довідок про доходи, що наявні в матеріалах виконавчого провадження вбачається, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та за період з 11.03.2023 по 01.06.2025 його дохід склав 1511982 грн 98 коп; за період з 01.01.2025 по 01.06.2025 його дохід склав 282341 грн 86 коп.
01 липня 2025 року державним виконавцем надіслано вимогу до Головного управління ПФУ у Миколаївській області, в/ч НОМЕР_1 , в/ч НОМЕР_2 щодо надання інформації нарахувань та відрахувань із заробітної плати, пенсії.
Відповідно до довідки Головного управління ПФУ в Миколаївській області від 15 липня 2025 року з пенсії ОСОБА_1 з лютого по червень 2025 року стягнуто аліменти.
22 липня 2025 року державним виконавцем Першого відділу ДВС у Первомайському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Одеса) Ізбаш Д.С. у зв`язку з наявною станом на 31 травня 2024 року заборгованістю ОСОБА_1 по аліментам у розмірі 204065 грн 75 коп., сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік, винесено постанову про накладення штрафу у розмірі 40813 грн 15 коп. (20% суми заборгованості).
Вказану постанову ОСОБА_1 отримав 30 грудня 2026 року.
На підставі заяви ОСОБА_1 від 04 лютого 2026 року, постановою державного виконавця від 11 лютого 2026 року про зміну (доповнення) реєстраційних даних, внесені зміни щодо адреси боржника, а саме вказано АДРЕСА_1 замість АДРЕСА_2 , як було зазначено у виконавчому листі.
Як з`ясовано із матеріалів виконавчого провадження та отриманої судом інформації, ОСОБА_1 починаючи із березня 2023 року отримував доходи від військової частини НОМЕР_1 , з 19.05.2025 перебуває на військовій службі за призовом під час мобілізації на особливий період у військовій частині НОМЕР_2 .
Задовольняючи скаргу, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів невиконання боржником судового рішення без поважних причин.
Правові норми, які регулюють відносини між державним виконавцем та іншими учасниками виконавчого провадження, містяться у Законі України "Про виконавче провадження".
Розгляд скарг на рішення, дії, або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та вирішення ряду питань виконавчого провадження за зверненнями його учасників, Законами України "Про виконавче провадження", "Про державну виконавчу службу" віднесено до компетенції суду.
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.
Цивільний процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства (стаття 1 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з частиною першою статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Судовий контроль за виконанням судових рішень врегульовано Розділом 7 ЦПК України.
Положеннями статті 447-1 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
Відтак, судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах - це особлива форма правосуддя, де процесуальна діяльність суду пов`язана із виконанням судових актів у цивільних справах, яка здійснюється у формі процесуального контролю за законністю рішень, дії або бездіяльності посадових осіб та органів державної виконавчої служби у виконавчому провадженні шляхом розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність виконавців та різних позовів як важливої гарантії захисту права особи після набуття судовим рішенням чинності.
Як вбачається із змісту оскаржуваної боржником постанови, останньому було роз`яснено порядок і строки її оскарження відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» ( а.с.57).
Частиною другою статті 74 вказаного Закону передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
Отже, крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, визначеного нормами процесуального законодавства, Закон України «Про виконавче провадження» встановлює спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Як роз`яснено в пункті 6 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13 грудня 2010 року № 3 "Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби", постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору та накладення штрафу належать до видів відповідальності за невиконання рішення самостійно та за невиконання без поважних причин рішення, що зобов`язує боржника вчинити певні дії, та рішення про поновлення на роботі. Прийнята державним виконавцем постанова про накладення штрафу на боржника, не виконана самостійно, є підставою для її примусового виконання. Постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є виконавчими документами. Якщо виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір, витрати на проведення виконавчих дій або штраф не стягнуто, відповідна постанова виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в загальному порядку.
Частиною 1 статті 287 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
У справі, яка переглядається апеляційним судом, заявником оскаржується постанова державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у Первомайському районі Миколаївської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 22 липня 2025 року про накладення на боржника ОСОБА_1 штрафу у розмірі 40813 грн15 коп. за невиконання рішення суду у межах виконавчого провадження № 57081713.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Отже, вислів "судом, встановленим законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів. 
Велика Палата Верховного Суду зазначала, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані. До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.
Такий правовий висновок викладено, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15, від 14 листопада 2018 року у справі № 906/515/17, від 16 січня 2019 року у справі № 910/22695/13, від 07 лютого 2019 року у справі № 927/769/16, від 11 вересня 2019 року у справі № 925/138/18, від 15 січня 2020 року у справі № 1.380.2019.001073 , від 23 листопада 2021 року у справі № 175/1571/15, від 20 вересня 2018 року у справі № 821/872/17, від 17 жовтня 2018 року у справі № 826/5195/17, від 16 січня 2019 року у справі № 279/3458/17-ц , від 09 жовтня 2019 року у справі № 758/201/17, та постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 127/9870/16-ц та від 18 грудня 2019 року у справі № 759/15553/14-ц.
В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Таким чином, скарга боржника про скасування постанови у виконавчому провадженні № 57081713 від 22 липня 2025 року про накладення штрафу на ОСОБА_1 не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, а належить до компетенції адміністративного суду.
Отже, суд першої інстанції помилково прийняв до розгляду скаргу ОСОБА_1 на дії/бездіяльність державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у Первомайському районі Миколаївської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, скасування постанови про накладання штрафу і задовольнив її по суті заявлених вимог, оскільки відповідно до частини першої статті 287 КАС України та частини другої статті 74 Закону України "Про виконавче провадження" цей спір повинен розглядатись в порядку адміністративного судочинства.
За приписами частини 1 статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги (частина друга статті 377 ЦПК України).
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
За таких обставин суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тому ухвала суду про задоволення скарги підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 та частин першої, другої статті 377 ЦПК України, оскільки заявлені вимоги мають розглядатися за правилами адміністративного, а не цивільного судочинства.
Разом з тим, відповідно до положень частини першої статті 256 ЦПК України колегія суддів роз`яснює заявнику, що розгляд цієї категорії справ віднесено до юрисдикції адміністративних судів.
Керуючись статтями 367, 368, 369, 374, 377, 381,382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Першого відділу державної виконавчої служби у Первомайському районі Миколаївської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України задовольнити частково.
Ухвалу Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 березня 2026 року скасувати.
Провадження у справі за скаргою  ОСОБА_1 на постанову державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у Первомайському районі Миколаївської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України закрити.
Роз`яснити  ОСОБА_1  право на звернення із позовною заявою до адміністративного суду, якщо він вважає, що діями або рішеннями державного виконавця порушено його права чи інтереси.
Постанова набирає законної сили з дня ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.
Головуючий Ж.М. Яворська
Судді Т.М. Базовкіна 
Л.М. Царюк
Повний тексту постанови складено 21 квітня 2026 року.