П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 березня 2026 року 
м. Рівне

Справа № 566/377/25
Провадження № 22-ц/4815/81/26

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Боймиструка С.В., суддів: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на заочне рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 05 серпня 2025 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
в с т а н о в и в :
27 березня 2025 року Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" (надалі - позивач) звернулось до Млинівського районного суду Рівненської області з позовною заявою до  ОСОБА_1 (надалі – відповідач) про стягнення заборгованості.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ "Приват банк" з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку № б/н від 12.05.2021 та приєднався до Умов та правил надання банківських послуг. На підставі вищевказаної заяви відповідачу відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку з типом кредиту та розміром кредитного ліміту до 50 000 грн., тип кредитної карти «Універсальна», строк кредитування 12 місяців з пролонгацією, процентна ставка 42,0 % річних. Для отримання доступу до рахунку та використання кредитного ліміту Відповідач отримав кредитну картку номер – НОМЕР_1 (строк дії – 11/24, тип Універсальна), згодом кредитну картку номер НОМЕР_2 (строк дії 04/28, тип Універсальна), ще згодом кредитну картку номер НОМЕР_3 (строк дії 05/28, тип Універсальна).
Позивач виконав свої зобов`язання за договором належним чином, однак, відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, внаслідок чого загальна заборгованість відповідача перед позивачем станом на 05.03.2025 складає 55 555,84 гривень, яка складається з наступного: 47 455,07 гривень – заборгованість за тілом кредиту, 8 100,77 гривень – заборгованість за простроченими відсотками, які просить стягнути на його користь з відповідача ОСОБА_1 , а також судові витрати у справі.

Заочним рішенням Млинівського районного суду Рівненської області від 05 серпня 2025 року позов Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", заборгованість за кредитним договором №б/н від 12.05.2021 у розмірі 47 455 гривень 07 копійок, яка становить суму заборгованості за тілом кредиту.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", судовий збір, пропорційно до задоволених позовних вимог, у сумі 2069 грн. 21 коп.
У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник АТ КБ "ПриватБанк" оскаржує рішення у частині відмови у стягненні заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 8 100 грн. 77 коп. Вважає, що дане рішення постановлено з порушенням норм матеріального права та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з наступних підстав.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції неправомірно відмовив у стягненні відсотків покликаючись на пунктом 18 розділу "Прикінцевих та перехідних положень" Цивільного кодексу України. Однак, вказує, що правова природа заявлених прострочених відсотків, в стягнені яких відмовив суд першої інстанції, не мають штрафного характеру.
Сторони передбачили відсоткову ставку за користування кредитом в розмірі 42% річних, що підтверджується заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг №б/н від 12.05.2021 та в Паспорті споживчого кредитування.
В той же час, в разі прострочення зобов`язань за Договором, Клієнт сплачує Банку плату за користування кредитом у розмірі подвійної процентної ставки від суми трат, здійснених за рахунок кредиту (п. 2.1.1.2.11 Заяви).
Сторони дійшли згоди (п. 2.1.1.2.12 Заяви), що в разі неповернення Клієнтом кредиту в строк, зазначений в п. 2.1.1.2.4. цього Договору, починаючи з дня, що є наступним за днем спливу строку, та/або - в разі, якщо Клієнт не виконав вимогу Банку щодо усунення порушення, в порядку, передбаченому п. 2.1.1.6.1. цього Договору, починаючи з дня, що є наступним за днем спливу строку, встановленого вимогою Банку, та/або - в разі несвоєчасної сплати Клієнтом мінімального обов`язкового платежу в строк, зазначений в п. 2.1.1.3.1. цього Договору, починаючи з дня, що є наступним за днем спливу строку платежу, та/або - в разі настання обставин, передбачених п. 2.1.1.3.5. Договору, починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань Клієнта з погашення кредиту, Клієнт зобов`язується сплатити на користь Банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлюються за домовленістю Сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі: 60,0% - для картки "Універсальна".
Таким чином, договором передбачено, що нарахування процентів в випадку прострочення зобов`язань за договором здійснюється в розмірі 84 % (п. 2.1.1.2.11 Заяви), а проценти у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України погоджено сторонами в розмірі 60 % річних (п. 2.1.1.2.12 Заяви).
Це свідчить, що банком заявлена позовна вимога про стягнення відсотків за правомірне користування кредитними коштами (п.п. 1.3, 2.1.1.2.10, 2.1.1.3.1 заяви, ст.ст. 1048, 1054, 1056-1 Цивільного кодексу України) нарахованих за ставкою 42 % річних, а не вимога про стягнення підвищених процентів, нарахованих за прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором (п.п. 2.1.1.2.11, 2.1.1.2.12 Заяви, ч. 2 ст. 625 ЦК України), як помилково вважав суд першої інстанції.
Щодо визначення в позовній заяві цих відсотків як прострочених, така назва визначає не їх "штрафний" характер, а те, що зобов`язання з їх сплати в повному розмірі виникло 01.02.2025 р. і не виконане позичальником на момент подання позову (10.03.2025 р.), тобто є простроченим.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», суд апеляційної інстанції при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги згідно з частинами третьою та четвертою статті 303 ЦПК України лише в разі, якщо буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення. За цих умов апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі й зобов`язаний мотивувати в рішенні вихід за межі доводів апеляційної скарги, проведення перевірки справи в повному обсязі.
У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
АТ КБ «ПриватБанк» заочне рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 05 серпня 2025 року не оскаржувалось в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", заборгованість за кредитним договором №б/н від 12.05.2021 у розмірі 47 455 гривень 07 копійок, яка становить суму заборгованості за тілом кредиту.

Колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції змінити в частині мотивування.
Встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ "Приватбанк" з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку № б/н від 12.05.2021 та приєднався до Умов та правил надання банківських послуг.
На підставі вищевказаної заяви відповідача ОСОБА_1 відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку з типом кредиту та розміром кредитного ліміту до 50 000 грн., строк кредитування 12 місяців з пролонгацією, процентна ставка 42,0 % річних для карт Універсальна. Мета отримання кредиту – споживчі цілі. Тип процентної ставки – фіксована. Змінюваної ставки немає. Спосіб надання кредиту – безготівковий. Загальні витрати за кредитом – 44 194.00 грн., за умови користування коштами поза межами пільгового періоду 64 194,00 грн., для карт Універсальна.
Для отримання доступу до рахунку та використання кредитного ліміту Відповідач отримував кредитні картки: номер НОМЕР_1 (строк дії – 11/24, тип Універсальна), номер НОМЕР_2 (строк дії 04/28, тип Універсальна), номер НОМЕР_3 (строк дії 05/28, тип Універсальна).
З розрахунку заборгованості за договором № б/н від 12.05.2021, встановлено, що станом на 05.03.2025 заборгованість за кредитом становить 55 555,00 гривень, з яких: 47 455,07 гривень – заборгованість за тілом кредиту; 8 100, 77 гривень - заборгованість за простроченими відсотками; погашено заборгованості за поточним тілом кредиту 20 321, 89 грн.; 3937, 96 грн. – погашено заборгованість за простроченими відсотками; 4 507,88 грн. – погашено заборгованості по нарахованим відсоткам; 4 540,07 грн. – погашено заборгованості по простроченим відсоткам.
За змістом частини першої статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За частиною першою статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Відповідно до положень статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
За змістом статті 549 ЦК України, пеня та штраф є різновидами неустойки як юридичної відповідальності, а не окремими видами штрафних санкцій.
Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що стягненні суми заборгованості за простроченими відсотками, слід відмовити оскільки такі відсотки у розумінні ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності за порушення грошового зобов`язання, тобто є неустойкою (штрафом, пенею).
Покликаючись на Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» 2120-IX від 15 березня 2022 року розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пункт 18 такого змісту: У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Однак, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна оскільки заявлена позовна вимога про стягнення відсотків за користування кредитними коштами нарахована банком відповідно до ст.ст. 1048, 1054, 1056-1 Цивільного кодексу України.
Прострочені відсотки, нараховані позивачем не є штрафними санкціями у розумінні статті 625 ЦК України. За своєю правовою природою такі проценти є платою за користування кредитними коштами, що прямо передбачено умовами кредитного договору, укладеного між сторонами. Їх нарахування здійснюється не як міра відповідальності за порушення зобов`язання, а як складова осново грошового зобов`язання позичальника.
Положення статті 625 ЦК України регулюють відповідальність боржника за порушення грошового зобов`язання, зокрема індекс інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду у справі №646/14523/15-ц від 19 червня 2019 року, у справі №902/417/18 від 18 березня 2020 року (пункт 8.35).
Велика Палата Верховного Суду виснувала, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). При цьому право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України (постанови від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12) та від 31 жовтня 2018 року (справа № 202/4494/16-ц).
З огляду на вищевикладене, пункт 18 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України, застосовується виключно до санкцій за порушення зобов`язання, не може бути застосований до правовідносин щодо нарахування прострочених відсотків, що за своєю правовою природою є частиною основного зобов`язання.
Зі здійсненого позивачем розрахунку заборгованості за договором №б/н від 12.05.2021 заборгованість відповідача станом на 05.03.2025 року, убачається, що банком проценти за неналежне виконання відповідачем грошового зобов`язання нараховані, виходячи із розміру 42% річних.
Водночас, доказів, які б свідчили про погодження сторонами такого розміру відсотків матеріали справи не містять.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги, в тому числі розмір і порядок нарахування відсотків, пені і штрафів, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк», розміщений на сайті www.privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спірних правовідносин неможливо застосувати правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період із часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
Надані позивачем Правила надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Крім того, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більш співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Тому, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «Приватбанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону №1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк, а тому Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк» розміщений на сайті www.privatbank.ua/terms не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 12.05.2021 року шляхом підписання заяви, а також у вказаному Витягу з Умов та правил надання банківських послуг наявна вказівка, що інформацію зберігає чинність та є актуальною до 27.05.2021.
Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та унеможливив покладання на слабшу сторону споживача, невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.
Отже, доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи та щодо неправильного застосування місцевим судом норм матеріального права при прийнятті оскаржуваного рішення за результатами перегляду справи в апеляційному порядку частково знайшли своє підтвердження.
Однак, з мотивів, викладених у цій постанові, колегія суддів дійшла висновку про відсутність визначених законом підстав для задоволення позовних вимог позивача у частині стягнення заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 8 100 грн. 77 коп.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Отже, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції помилився у застосуванні норм матеріального права та застосував п. 18 «Прикінцевих та перехідних» положень ЦК України, який не підлягає застосуванню до даних правовідносин.
За викладених обставин, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване судове рішення необхідно змінити в частині мотивів його прийняття.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Заочне рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 05 серпня 2025 року змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.
У решті заочне рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 05 серпня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя       Боймиструк С.В.

Судді:         Ковальчук Н.М.

Шимків С.С.