П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/29892/25	
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючої-судді Казанчук Г.П.
суддів: Єщенка О.В., Градовського Ю.М.
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 січня 2026 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,-	
ВИКЛАД ОБСТАВИН:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Одеській області, в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Одеській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 06.05.2021 р. по 28.08.2025 р.;
- стягнути з Головного управління Національної поліції в Одеській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.05.2021 р. по 28.08.2025 р. у розмірі 98307 (дев`яносто вісім тисяч триста сім) гривень 87 копійки. 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 05.05.2021 р. Головним управлінням Національної поліції в Одеській області прийнято наказ № 744 о/с «По особовому складу», яким звільнено зі служби в поліції за п. 2 ч. 1 ст. 77 (через хворобу) Закону України «Про Національну поліцію» майора поліції ОСОБА_1 , 05 травня 2021 року. 29.08.2025 р. на банківський рахунок позивача надійшло зарахування у загальному розмірі 14 596,40 грн. Оскільки ГУНП в Одеській області не був зроблений повний розрахунок при звільненні позивача станом на 05.05.2021 р., позивач вважає, що має право на виплату середнього заробітку за час затримки виплати повного розрахунку при звільненні. 
До суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому в обґрунтування правової позиції зазначено, що сума до стягнення у розмірі повноцінного розміру грошового забезпечення за недоплату його порівняно несуттєвої складової частини є очевидно неспівмірною і відповідний розсуд призвів би до незабезпечення необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав та інтересів позивача і відповідною сумою сатисфакції, яку позивач вважає справедливою, що суперечить завданню адміністративного судочинства та не узгоджується із його принципами. Кошти, які хоче стягнути з ГУНП в Одеській області позивач не є грошовим забезпеченням, адже останній після звільнення не працював, не виконував ніяких функціональних обов`язків, тобто підстав для забезпечення його грошовим забезпеченням не було. Крім того, видатки на виплату середньомісячного грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні зі служби в поліції, кошторисом ГУНП в Одеській області не передбачені.
Представником позивача до суду надано відповідь на відзив, в якій зазначено, що оскільки відповідачем не було проведено з позивачем під час звільнення з поліції остаточного розрахунку, зокрема, невиплачено індексацію грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 01.11.2017, а також здійснено виплату одноразової грошової допомоги при звільненні без урахування індексації грошового забезпечення, позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, а саме: за період з 06.05.2021 р. по 28.08.2025 р. (включно).
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22 січня 2026 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Одеській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.
Стягнено з Головного управління Національної поліції в Одеській області (вул. Єврейська, буд. 12, м.Одеса, Одеська область,65014, ЄДРПОУ 40108740) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 в розмірі 14174,18 грн. 
В задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції дійшов висновку, що станом на день звільнення позивача зі служби відповідачем не було проведено з ним повного розрахунку. З огляду на це, позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, Головне управління Національної поліції в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.
Рух справи в апеляційній інстанції:
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12.02.2026 року апеляційну скаргу залишено без руху.
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25.02.2026 року відкрито апеляційне провадження та витребувана адміністративна справа.
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25.02.2026 року призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.
Відповідно до вимог статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі КАС України) суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
За правилами частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, суд апеляційної інстанції, -

УСТАНОВИВ:

Судом першої інстанції з`ясовано та підтверджено під час апеляційного розгляду, що 05.05.2021 року Головним управлінням Національної поліції в Одеській області прийнято наказ № 744 о/с “По особовому складу”, яким звільнено зі служби в поліції за пунктом 2 частини 1 статті 77 (через хворобу) Закону України “Про Національну поліцію” майора поліції ОСОБА_1 з 05 травня 2021 року. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26.12.2024 року по справі № 420/17713/24, яке набрало законної сили, визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Одеській області щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 07.11.2015 по 01.11.2017; зобов`язано Головне управління Національної поліції в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 01.11.2017; визнано протиправними дії Головного управління Національної поліції в Одеській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні без урахування індексації грошового забезпечення; зобов`язано Головне управління Національної поліції в Одеській області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні з урахування індексації грошового забезпечення та із врахуванням раніше виплачених сум.
29.08.2025 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26.12.2024 року по справі № 420/17713/24 Головним управлінням Національної поліції в Одеській області виплачено ОСОБА_1 кошти у загальному розмірі 14596,40 грн. 
Посилаючись на те, що остаточний розрахунок з позивачем при звільненні зі служби був проведений лише 29.08.2025 року, чим порушено ст. 116 КЗпП, позивач звернувся до суду з даним позовом. 
За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 43 Конституції України закріплює право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Аналогічні положення фактично містяться і в ч.1 ст.2 КЗпП України.
Так, згідно зі ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Про суми, нараховані і виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до ст.117 КЗпП України (у редакції, викладеній відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022р. №2352-ІХ), у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені у ст.116 цього ж Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору стосовно розміру належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір було вирішено на користь працівника. Якщо ж спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування весь за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений ч.1 цієї статті.
Проаналізувавши наведені норми, колегія суддів доходить висновку, що умовами застосування ч.1 ст.117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Зокрема, Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012 №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що відповідно до ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Також, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Тобто, до спірних правовідносин необхідно застосовувати приписи КЗпП України.
Окрім цього, варто наголосити на тому, що передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації. Зазначений законодавчий припис є загальним та не встановлює конкретних видів виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день звільнення. Непроведення з вини відповідача такої виплати у день звільнення є підставою для відповідальності, передбаченої у ст.117 КЗпП України, тобто виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Аналогічна правова позиція у подібних спірних правовідносинах викладена Верховним Судом у постановах від 13.02.2020 у справі №809/698/16 та від 09.07.2020 у справі №320/6659/18.
Так, згідно з ч.1 ст.117 КЗпП України, обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з вказаною обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Водночас, варто зазначити, що для задоволення позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні необхідно точно визначити період такої затримки.
Для точного визначення періоду затримки розрахунку при звільненні необхідно встановити день фактичного розрахунку, як кінцеву дату нарахування середнього заробітку за час затримки всіх виплат при звільненні.
Наведені висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 30.04.2020 у справі №140/2006/19.
Тобто, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Матеріалами справи підтверджується, що при звільнення позивача зі служби йому не виплачені всі суми, належні до виплати при звільненні. Зокрема, ОСОБА_1 був звільнений зі служби в поліції - 05.05.2021, проте індексація грошового забезпечення виплачена у належному розмірі лише після звільнення на виконання рішення суду у справі №420/17713/24, а саме - 29.08.2025. Отже, оскільки повний розрахунок з позивачем проведено не у день звільнення з поліції, останній, згідно з ст.117 КЗпП України, має право на виплату йому середнього заробітку за період затримки повного розрахунку.
Що ж стосується періоду затримки розрахунку при звільненні позивача з поліції та, відповідно, розміру стягнення середнього заробітку за час такої затримки, суд апеляційної інстанції зазначає, що у постановах від 28.06.2023 у справі №560/11489/22 та від 21.02.2024 у справі №160/15380/22, у правовідносинах із аналогічним предметом спору та періодом виникнення спірних правовідносин, Верховним Судом викладено правовий висновок про необхідність застосування ст.117 КЗпП України в редакції згідно із Законом №2352-ІХ, яка діяла на дату звернення позивача з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Водночас, за висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 29.01.2024 у справі №560/9586/22 та від 29.02.2024 у справі №460/42448/22, у разі коли спірний період стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні одночасно охоплюється дією редакцій ст.117 КЗпП України, як до змін, внесених Законом №2352-ІХ та і після їх внесення, то за такого правового врегулювання спірний період варто умовно поділяти на дві частини: до набрання змінами чинності 19.07.2022 і після цього.
При цьому, Верховним Судом вказано, що період до 19.07.2022 (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією ст.117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців, проте, період з 19.07.2022р. регулюється вже нині чинною редакцією ст.117 КЗпП України, яка, про що і зазначалося вище, передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.
Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2025 року у справі № 420/2649/24.
Застосовуючи наведені висновки Верховного Суду до обставин даної справи, колегія суддів зазначає наступне.
Остаточною датою закінчення служби позивача є 05.05.2021.
Виплата грошового забезпечення позивача на виконання рішення суду у справі №420/17713/24, здійснена 29.08.2025р. у сумі - 14596,40 грн.
Тобто, періодом затримки розрахунку при звільненні позивача є період часу з 06.05.2021 по 29.08.2025 включно (останній день затримки перед днем виплати грошового забезпечення), в який підлягає застосуванню саме редакція ст.117 КЗпП України після набрання чинності Законом №2352-ІХ, що передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.
У свою чергу, п.2 «Порядку обчислення середньої заробітної плати» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за №100) передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку із навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
За п.8 цього Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Разом із тим, варто наголосити, що згідно з п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 №13, суд має навести в рішенні конкретні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню, задовольняючи позовні вимоги про оплату праці.
Судом першої інстанції обрахована сума середнього заробітку в розмірі 14174,18 грн, цей розмір не заперечується позивачем, водночас відповідач вказує на те, що визначена сума середнього заробітку у розмірі суми недоплаченого грошового забезпечення є очевидно неспівмірною. 
З приводу вказаного доводу апелянта, колегія суддів зазначає наступне.
Визначаючи розмір середнього заробітку, суд першої інстанції зазначив, що частка суми індексації грошового забезпечення у відношенні із середнім грошовим забезпеченням за час затримки розрахунку при звільненні становить: 14596,40 грн (сума виплаченого грошового забезпечення) / 283483,69 грн (середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку) = 0,05. Отже, сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 0,05 становить 14174,18 грн. (455,03 грн. (середньоденне грошове забезпечення) х 0,05 х 623 (кількість днів затримки).
Так, у постанові Великої Палати Верховного суду від 08.10.2025 року у справі №489/6074/23, на яку покликається суд першої інстанції, наведений інший механізм обрахунку.
Згідно довідки про складові грошового забезпечення за період з січня 2021 року по грудень 2021 року, позивачу при звільненні було виплачене грошове забезпечення у сумі 155515,63 (грошове забезпечення за травень 8295,96 грн + 6770,63 грн додаткова доплата + 140449,04 вихідна допомога при звільненні).
У цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат повинен був становити 170115,03 гривень, з яких: грошове забезпечення 155515,63 грн (91,42%) та стягнуті виплати за рішеннями суду 14599,40 грн (8,58%).
Що ж стосується періоду затримки, враховуючи наведені висновки суду першої інстанції, період затримки розрахунку при звільненні з 06.05.2021 і по 28.08.2025 включно (з урахуванням змін в спеціальному законодавстві, що з 19.07.2022 обмежують такий строк 6 місяцями) складає - 623 дні. А з урахуванням зазначеного розміру середньоденного заробітку за даний період складає – 283483,69 грн.
Обрахована судом першої інстанції відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату індексації та одноразової грошової допомоги, становить 283483,69 грн.
У постанові Верховного Суду від 17 березня 2026 року у справі 580/9134/23 зазначено, що обчислення середнього заробітку має відповідати висновкам, викладеним у вже згаданій постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, яка є орієнтиром для адміністративних судів у питанні розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку у відносинах, пов`язаних з проходженням публічної служби.
Колегія суддів зазначає, що 8,58% від розміру компенсації за затримки розрахунку при звільненні 283483,69 грн складає 24322,90 грн, тобто застосування принципу співмірності, який слід обраховувати за прикладом, наведеним у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, та на який покликається апелянт призведе до збільшення суми середнього заробітку в порівнянні із сумою визначеною судом першої інстанції. Але такий підхід буде протирічити принципу заборони повороту до гіршого (reformatio in pejus), який означає, що суд апеляційної інстанції не може погіршити становище особи, яка подала апеляційну скаргу, внаслідок її ж скарги.
Касаційний Суд у постанові від 24.05.2023 року у справі №179/363/21 вказав, що обсяг апеляції був обмежений рішенням суду щодо заборгованості за аліментами, які ще не були виплачені, та скасування списання заборгованості у разі недотримання цього зобов`язання. Таким чином, суд не повинен був самостійно погіршувати позицію заявника скарги в тій частині, в якій рішення суду не було оскаржене.
Цей висновок є застосовним до даної справи, з огляду на те, що за обрахунком суду апеляційної інстанції розмір середнього заробітку стане більшим, ніж визначено судом першої інстанції що відповідно призведе до погіршення становища апелянта, ніж воно було до звернення із апеляційною скаргою.
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно вирішив спір про наявність права у позивача на стягнення середнього заробітку за своєчасно не виплачене грошове забезпечення, натомість доводи апеляційної скарги не спростовують вказаного висновку суду першої інстанції, а тому у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.
Несвоєчасне нарахування сум грошового забезпечення відбулось у зв`язку з неправомірним нарахуванням позивачу індексації грошового забезпечення, що встановлено судовим рішенням, тобто з вини органу, що виплачує грошове забезпечення, а тому позивач має право на отримання компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення.
Згідно ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, розподіл судових витрат не проводиться.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ :

Відмовити у задоволенні апеляційної скарги Головного управління Національної поліції в Одеській області.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуюча-суддя: Г.П. Казанчук 

Суддя: Ю.М. Градовський

Суддя: О.В. Єщенко