ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

25 лютого 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/24650/25	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Дурасової Ю.В. (доповідач),
суддів: Божко Л.А., Лукманової О.М., 
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області 
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.10.2025 року (головуючий суддя Юрков Е.О.), 
у справі за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "ГАЗОВОЗ" до відповідача Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ТОВ "ГАЗОВОЗ" звернувся 29.08.2025 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до відповідача Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, просив:
1. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області № 536 від 07.08.2025 року про відмову у видачі ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним за адресами:
- Дніпропетровська область, Новомосковський район, с. Вільне, вул. Перемоги, буд.21 Г, АЗС;
- Дніпропетровська область, Новомосковський район, с. Піщанка, вул. Центральна, буд.59 В, АЗС;
2. Зобов`язати Головне управління ДПС у Дніпропетровській області видати Товариству з обмеженою відповідальністю «Газовоз» ліцензію на право роздрібної торгівлі пальним за місцями роздрібної торгівлі пальним за адресами: -
- Дніпропетровська область, Новомосковський район, с. Вільне, вул. Перемоги, буд.21 Г, АЗС;
-Дніпропетровська область, Новомосковський район, с. Піщанка, вул. Центральна, буд.59 В, АЗС.
Позовна заява мотивована тим основним видом економічної діяльності якого є КВЕД 47.30 - Роздрібна торгівля пальним. 02.07.2025 року Позивач звернувся до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області із заявами про видачу ліцензій на право роздрібної торгівлі пальним, які були зареєстровані за вхідними номерами № 43337/АП/екпп від 11.07.2025 року та № 43431/АП/екпп від 14.07.2025 року відповідно, щодо провадження діяльності за адресами: Дніпропетровська область, Новомосковський район, с. Вільне, вул. Перемоги, буд.21 Г, АЗС; Дніпропетровська область, Новомосковський район, с. Піщанка, вул. Центральна, буд.59 В, АЗС. До вказаних заяв ТОВ «Газовоз» були додані належним чином завірені копії документів, визначені ч. 5 ст. 43 Закону України від 18 червня 2024 року № 3817-ІХ «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального». Рішенням ГУ ДПС у Дніпропетровській області № 536 від 07.08.2025 року Позивачу було відмовлено у видачі ліцензій на право роздрібної торгівлі пальним за адресами: Дніпропетровська область, Новомосковський район, с. Вільне, вул. Перемоги, буд.21 Г, АЗС; Дніпропетровська область, Новомосковський район, с. Піщанка, вул. Центральна, буд.59 В, АЗС. Дане рішення вмотивовано неподанням Позивачем разом із заявою про видачу ліцензій на право роздрібної торгівлі пальним повного пакету документів, передбачених ч. 5 ст. 43 Закону України від 18.06.2024 року № 3817-ІХ, а саме - документів щодо введення об`єктів в експлуатацію у встановленому законодавством порядку. Позивач вважає, що рішення Відповідача про відмову у видачі ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним № 536 від 07.08.2025 року є протиправним, прийнятим безпідставно та з порушенням вимог Закону України від 18.06.2024 року №3817-ІХ «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального», а тому підлягає скасуванню.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.10.2025 року – позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області № 536 від 07.08.2025 року про відмову у видачі ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним за адресами: Дніпропетровська область, Новомосковський район, с. Вільне, вул. Перемоги, буд.21 Г, АЗС; Дніпропетровська область, Новомосковський район, с. Піщанка, вул. Центральна, буд.59 В, АЗС.
Зобов`язано Головне управління ДПС у Дніпропетровській області видати Товариству з обмеженою відповідальністю «Газовоз» ліцензію на право роздрібної торгівлі пальним за місцями роздрібної торгівлі пальним за адресами: Дніпропетровська область, Новомосковський район, с. Вільне, вул. Перемоги, буд.21 Г, АЗС; Дніпропетровська область, Новомосковський район, с. Піщанка, вул. Центральна, буд.59 В, АЗС.
Стягнуто з Головного управління ДПС у Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Газовоз» судові витрати з оплати судового збору в розмірі 6056 грн.
Свою позицію суд першої інстанції обґрунтував тим, що декларації про готовність об`єкта до експлуатації № ДП14211032734 від 09.08.2011р. та № ДП 14211019852 від 14.07.2011 року є документами, що підтверджують введення в експлуатацію об`єктів у встановленому законом порядку, а отже позивачем надано до контролюючого органу належні документи для отримання ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним, в той час як відповідачем спірним рішенням протиправно відмовлено у видачі такої ліцензії, а тому рішення ГУ ДПС у Дніпропетровській області № 536 від 07.08.2025 року про відмову у видачі ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним є протиправним та підлягає скасуванню. Постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.2015 №609 «Про затвердження переліку органів ліцензування та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України» визначено органи ліцензування: - щодо діяльності з виробництва пального ДПС; - щодо оптової та роздрібної торгівлі пальним, зберігання пального - територіальні органи ДПС. Таким чином, органом, уповноваженим на видачу ліцензії для роздрібної торгівлі пальним є Головне управління ДПС у Дніпропетровській області. Враховуючи положення ЗУ №3817-ІХ зі змісту якого не вбачається наявності декількох варіантів поведінки відповідача під час видачі витягів з ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним, суд першої інстанції дійшов висновку, що правомірним для відповідача, є лише один варіант поведінки і відповідач не наділений повноваженнями діяти не за законом, а на власний розсуд. Позивач раніше мав ліцензії на роздрібну торгівлю пальним за спірними адресами, після закінчення якої подав відповідачу повний пакет документів для отримання нової ліцензії. Задоволення позовної вимоги про зобов`язання відповідача видати позивачу ліцензію на право роздрібної торгівлі пальним за місцями роздрібної торгівлі пальним є дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.
Не погодився з рішенням суду першої інстанції відповідач, подав апеляційну скаргу. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити в задоволенні позову. посилається на те, що рішення відповідача № 536 «Про відмову у видачі ліцензії на право провадження відповідного виду господарської діяльності» є законним. Підставою для прийняття відповідачем такого рішення є порушення вимог ч. 5 ст. 43 Закону України від 18.06.2024 року № 3817-ІХ «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального», зокрема, не надано копію акту вводу в експлуатацію об`єкта або акт готовності об`єкта в експлуатацію, або сертифікат про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів або інші документи, що підтверджують прийняття об`єктів в експлуатацію відповідно до законодавства, щодо всіх об`єктів на місці роздрібної торгівлі пальним, необхідних для роздрібної торгівлі пальним на адресу заявника. Відповідач стверджує, що автозаправна станція відноситься до V категорії складності об`єктів будівництва, і введення її в експлуатацію повинно відбуватися на підставі акта готовності об`єкта до експлуатації шляхом видачі Інспекцією сертифіката. Крім того, відповідач вважає, що позовні вимоги позивача про зобов`язання ГУ ДПС у Дніпропетровській області видати ТОВ «Газовоз» ліцензію на право торгівлі пальним за місцем роздрібної торгівлі пальним є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Товариство з обмеженою відповідальністю «Газовоз» є юридичною особою, основним видом економічної діяльності якого є КВЕД 47.30 - Роздрібна торгівля пальним.
02.07.2025 року Позивач звернувся до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області із заявами про видачу ліцензій на право роздрібної торгівлі пальним, які були зареєстровані за вхідними номерами №43337/АП/екпп від 11.07.2025 року та № 43431/АП/екпп від 14.07.2025 року відповідно, щодо провадження діяльності за адресами: АДРЕСА_1 та Дніпропетровська область, Новомосковський район, с. Піщанка, вул. Центральна, буд.59 В.
Рішенням ГУ ДПС у Дніпропетровській області № 536 від 07.08.2025 року відмовлено у видачі ліцензії через ненадання позивачем документів, передбачених ч. 5 ст. 43 Закону України від 18.06.2024 року № 3817-ІХ «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального», а саме - документів щодо введення об`єктів в експлуатацію у встановленому законодавством порядку.
Позивач вважає протиправним рішення відповідача №536 від 07.08.2025 року про відмову у видачі позивачу ліцензії.
Суд першої інстанції позов задовольнив.
Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи. 
Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.
Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України від 18.06.2024 року №3817-ІХ «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального».
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, біоетанолу, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, тютюнової сировини, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» від 18.06.2024 року № 3817-ІХ ліцензія (спеціальний дозвіл) право суб`єкта господарювання на провадження відповідного виду (кількох видів) господарської діяльності.
Місце роздрібної торгівлі пальним - об`єкт нерухомого майна або єдиний (цілісний) майновий комплекс, на території якого розташоване технологічне обладнання, призначене для приймання, зберігання та роздрібної торгівлі пальним, який належить суб`єкту господарювання на праві власності або користування.
Відповідно до ч. 2 ст.29 Закону України від 18.06.2024 року № 3817-ІХ роздрібна торгівля пальним здійснюється суб`єктом господарювання за наявності ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним.
Частиною 5 ст. 29 ЗУ № 3817-ІХ передбачено, що суб`єкти господарювання отримують ліцензію на право роздрібної торгівлі пальним на кожне місце роздрібної торгівлі пальним.
Згідно зі ст. 35 ЗУ № 3817-ІХ ( ч.1,ч.3, абз.1, абз.4, абз.9,абз. 10-11 ч.6) адміністратором та держателем Єдиного реєстру ліцензіатів та місць обігу пального є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику. 
Внесення відомостей до Єдиного реєстру ліцензіатів та місць обігу пального здійснюється за результатами проведення обробки (перевірки) інформації, зазначеної у заяві про отримання ліцензії на право провадження відповідного виду господарської діяльності, в автоматичному режимі або посадовою особою органу ліцензування:
1) за результатами прийнятого рішення про надання ліцензії на право провадження відповідного виду господарської діяльності;
2) за результатами розгляду заяви ліцензіата про внесення змін до відомостей, що містяться в Єдиному реєстрі ліцензіатів та місць обігу пального;
3) за результатами прийнятого рішення про припинення дії ліцензії на право провадження відповідного виду господарської діяльності;
4) на підставі рішення суду, що набрало законної сили;
5) на підставі заяви ліцензіата про внесення чергового (щорічного) платежу за надану ліцензію на право провадження відповідного виду господарської діяльності.
Заява про отримання ліцензії на право провадження відповідного виду господарської діяльності, про внесення змін до відомостей, що містяться в Єдиному реєстрі ліцензіатів та місць обігу пального, про припинення дії ліцензії на право провадження відповідного виду господарської діяльності подається заявником до органу ліцензування у паперовій або електронній формі в порядку, визначеному статтею 42 Податкового кодексу України.
Заява про отримання ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним подається заявником до органу ліцензування - територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, за місцем роздрібної торгівлі пальним.
Копії документів, подані у паперовій формі разом із заявою про отримання ліцензії на право провадження відповідного виду господарської діяльності, про внесення змін до відомостей, що містяться в Єдиному реєстрі ліцензіатів та місць обігу пального, завіряються підписом посадової особи заявника та скріплюються печаткою (за наявності).
Відповідальність за достовірність відомостей, зазначених у заявах про отримання ліцензії на право провадження відповідного виду господарської діяльності, про внесення змін до відомостей, що містяться в Єдиному реєстрі ліцензіатів та місць обігу пального, про припинення дії ліцензії на право провадження відповідного виду господарської діяльності та документах, поданих разом із заявою, несе заявник.
Відповідно до ч. 6 ст. 41 ЗУ №3817-ІХ ліцензії на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями, тютюновими виробами, рідинами, що використовуються в електронних сигаретах, пальним надаються та їхня дія припиняється органами ліцензування - територіальними органами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику.
Приписами ч. 1 ст. 42 ЗУ №3817-ІХ визначено, що ліцензія на право провадження відповідного виду господарської діяльності надається, за умови реєстрації або взяття на облік суб`єкта господарювання у податкових органах та повідомлення таким суб`єктом господарювання про об`єкти оподаткування і об`єкти, пов`язані з оподаткуванням, через які здійснюватиметься відповідний вид ліцензійної діяльності, відповідно до вимог пункту 63.3 статті 63 Податкового кодексу України, та проходження електронної ідентифікації онлайн в електронному кабінеті з дотриманням вимог Закону України "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги" і здійснення листування з контролюючим органом через електронний кабінет відповідно до прийнятої контролюючим органом заяви про бажання отримувати документи через електронний кабінет.
Частина 1, 2 ст. 43 ЗУ №3817-ІХ визначають, що ліцензія на право провадження відповідного виду господарської діяльності надається органом ліцензування шляхом прийняття рішення про надання ліцензії на право провадження відповідного виду господарської діяльності. 
Для отримання ліцензії суб`єкт господарювання подає до органу ліцензування заяву про отримання ліцензії на право провадження відповідного виду господарської діяльності у паперовій або електронній формі у порядку, визначеномустаттею 42Податкового кодексу України.
Згідно з ч. 5 ст. 43 ЗУ № 3817-ІХ до заяви про отримання ліцензії на право виробництва, оптової торгівлі, роздрібної торгівлі пальним, на право зберігання пального додатково додаються копії:
1) документів, що підтверджують право власності або право користування земельною ділянкою із зазначенням кадастрового номера земельної ділянки (у разі відсутності кадастрового номера земельної ділянки у зазначених документах надається витяг з Державного земельного кадастру про таку земельну ділянку), на якій розташовано об`єкт виробництва пального, оптової торгівлі пальним за наявності місць оптової торгівлі пальним, роздрібної торгівлі пальним, зберігання пального (крім зберігання пального виключно для потреб власного споживання та/або промислової переробки), чинних на дату подання заяви та/або на дату введення такого об`єкта в експлуатацію (зазначені документи не подаються у разі розміщення об`єкта нерухомого майна на території порту, за умови подання документів, що підтверджують право користування портовою інфраструктурою).
2) сертифіката про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта нерухомого майна, що підтверджує прийняття закінченого будівництвом об`єкта нерухомого майна в експлуатацію, щодо всіх об`єктів нерухомого майна, розташованих у місці виробництва пального, оптової торгівлі пальним за наявності місць оптової торгівлі пальним, роздрібної торгівлі пальним, зберігання пального, необхідних для здійснення такої діяльності, - для об`єктів нерухомого майна, введених в експлуатацію у встановленому законодавством порядку з 1 травня 2011 року;
технічного паспорта та/або інвентаризаційної справи, та/або довідки про технічні характеристики об`єкта нерухомого майна, що підтверджують функціональне призначення об`єкта нерухомого майна, що видані бюро технічної інвентаризації або фізичною особою - підприємцем, або юридичною особою, у складі якої працюють один або більше виконавців окремих видів робіт (послуг), пов`язаних із створенням об`єктів архітектури, що пройшли професійну атестацію та отримали кваліфікаційний сертифікат на право виконання робіт з технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна відповідно до Закону України "Про архітектурну діяльність", - для об`єктів нерухомого майна, введених в експлуатацію у встановленому законодавством порядку до 30.04.2011 року включно, розташованих у місці виробництва пального, оптової торгівлі пальним за наявності місць оптової торгівлі пальним, роздрібної торгівлі пальним, зберігання пального, необхідних для здійснення такої діяльності.
У разі якщо документи, зазначені у пунктах 1 і 2 цієї частини, видані (оформлені) іншій особі, ніж заявник, заявник додатково подає документи, що підтверджують його право на використання відповідного об`єкта нерухомого майна;
6) дозволу на виконання робіт підвищеної небезпеки та експлуатацію (застосування) машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки або декларації відповідності матеріально-технічної бази вимогам законодавства з питань охорони праці.
Матеріалами справи підтверджується, що позивачем до заяви про видачу ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковський район, с. Вільне, вул. Перемоги, буд.21 Г, були додані копії:
- платіжної інструкції №1638 від 20.06.2025 р.;
- реєстраційного посвідчення РРО № 2988;
- витягу з Державного реєстру речових прав про право власності на автозаправну станції від 28.09.2023 р.;
- витягу № НВ -1200154912024 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 08.02.2024 р.;
- витягу з Державного реєстру речових прав про право власності на право оренди земельної ділянки;
- додаткової угоди до Договору оренди земельної ділянки від 09.11.2020 р.;
- рішення Губиниської селищної ради № 53-30/VIII від 05.03.2024 р.;
- декларації про готовність об`єкта до експлуатації;
- дозволу №1352.19.12 від 13.12.2019 р. на право виконувати газонебезпечні роботи у вибухопожежонебезпечних зонах; заповнення, злив балонів, інших ємностей із зрідженим вибухонебезпечним газом;
- листа ДЕРЖПРАЦІ про розгляд заяви щодо подовження строку дії дозволу від 28.11.2024р.;
- дозволу № 1353.19.12 від 13.12.2019р. на право експлуатувати обладнання, призначене для експлуатації в потенційно вибухонебезпечному середовищі; посудини, посудини, що працюють під тиском;
- листа ДЕРЖПРАЦІ про розгляд заяви щодо подовження строку дії дозволу від 28.11.2024р.;
- дозволу № 0840.19.12 від 16.08.2019р. на право виконувати газонебезпечні роботи у вибухопожежонебезпечних зонах;
- лиса ДЕРЖПРАЦІ про розгляд заяви щодо подовження строку дії дозволу від 22.08.2024р.;
- договору оренди об`єкту автозаправної станції № 1-01-10/23 від 01.10.2023 р.
До заяви про видачу ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковський район, с. Піщанка, вул. Центральна, буд.59 В позивачем були додані копії:
- платіжної інструкції №1637 від 20.06.2025 р.;
- реєстраційного посвідчення РРО № 72179;
- витягу з Державного реєстру речових прав про право власності на земельну ділянку від 27.05.2025 р.;
- витягу з Державного реєстру речових прав про право власності на закінчений будівельний об`єкт від 27.05.2025 р.;
- виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на ТОВ «ДНІПРОБУДОЙЛ»;
- декларації про готовність об`єкта до експлуатації;
- дозволу № 1352.19.12 від 13.12.2019 р. на право виконувати газонебезпечні роботи у вибухопожежонебезпечних зонах; заповнення, злив балонів, інших ємностей із зрідженим вибухонебезпечним газом;
- листа ДЕРЖПРАЦІ про розгляд заяви щодо подовження строку дії дозволу від 28.11.2024р.;
- дозволу № 1353.19.12 від 13.12.2019р. на право експлуатувати обладнання, призначене для експлуатації в потенційно вибухонебезпечному середовищі; посудини, посудини, що працюють під тиском;
- листа ДЕРЖПРАЦІ про розгляд заяви щодо подовження строку дії дозволу від 28.11.2024р.;
- дозволу № 0840.19.12 від 16.08.2019р. на право виконувати газонебезпечні роботи у вибухопожежонебезпечних зонах;
- листа ДЕРЖПРАЦІ про розгляд заяви щодо подовження строку дії дозволу від 22.08.2024р.;
- договору оренди об`єкту нерухомого майна № 01/05/25 від 01.06.2025 р.
На підставі аналізу поданих до заяв документів відповідачем прийнято рішення №536 від 07.08.2025 року, яким відмовлено у видачі ліцензії через ненадання позивачем документів, передбачених ч. 5 ст. 43 Закону України від 18.06.2024 року №3817-ІХ «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального», а саме - документів щодо введення об`єктів в експлуатацію у встановленому законодавством порядку.
Надаючи оцінку зазначеним правовідносинам, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що пунктом 1 ч.7 ст. 43 Закону України №3817-ІХ передбачено, що орган ліцензування зобов`язаний прийняти рішення про надання або про відмову в наданні ліцензії на право провадження відповідного виду господарської діяльності у такі строки: не пізніше 20 робочих днів з дня одержання від заявника заяви про отримання ліцензії на право виробництва спирту етилового, спиртових дистилятів, біоетанолу, алкогольних напоїв (крім малих виробництв дистилятів, малих виробництв виноробної продукції, малих виробництв пива), тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, пального, на право вирощування тютюну, на право ферментації тютюнової сировини, на право оптової торгівлі пальним за наявності місць оптової торгівлі, роздрібної торгівлі пальним, зберігання пального.
Відповідно до абз.5 ч.8 ст.43 Закону України №3817-ІХ заявник набуває право на провадження виду господарської діяльності з дня внесення органом ліцензування відомостей про надану ліцензію на право провадження відповідного виду господарської діяльності до Єдиного реєстру ліцензіатів з виробництва та обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, тютюнової сировини та рідин, що використовуються в електронних сигаретах, або до Єдиного реєстру ліцензіатів та місць обігу пального, або з дня, наступного за днем виникнення безумовного обов`язку внесення органом ліцензування відомостей про надану ліцензію на право провадження відповідного виду господарської діяльності до зазначених реєстрів.
Згідно з п.5 ч.1 ст. 45 вищевказаного Закону підставами для прийняття органом ліцензування рішення про відмову у наданні ліцензії на право провадження відповідного виду господарської діяльності є: неподання або подання не в повному обсязі разом із заявою про отримання ліцензії на право провадження відповідного виду господарської діяльності копій документів, визначених цим Законом.
Отже, для здійснення господарської діяльності із роздрібної торгівлі пальним, суб`єкт господарювання має отримати ліцензію на здійснення такої діяльності. 
При цьому у ч. 5 ст. 43 Закону України № 3817-ІХ визначений вичерпний перелік документів, що надаються із заявою про отримання ліцензії.
На підтвердження введення об`єктів в експлуатацію у встановленому законодавством порядку, позивачем до суду надано копії декларацій про готовність об`єктів до експлуатації.
Так, з копії декларації про готовність об`єкта до експлуатації за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковський район, с. Піщанка, вул. Центральна, буд.59 В (раніше вул. Леніна), АЗС №ДП 14211032734 дата реєстрації декларації 09.08.2011 р., вбачається, що об`єкт закінченого будівництва - автозаправна станція за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковський район, с. Піщанка, вул. Центральна, буд.59 В відноситься до ІІ категорії складності будівництва, код об`єкта згідно з державним класифікатором будівель та споруд 1252.1.
Згідно інформації про об`єкт, що міститься в п. 14 Декларації, об`єкт має такі основні показники: робочі місця -2; пропускна спроможність 40 авто на добу; загальна площа операторської 2.7 кв.м; резервуар 3 шт; газова колонка 1 шт; вбиральня -1 шт; паливно-роздавальна колонка 1 шт; мостіння 1 шт.
З копії декларації про готовність об`єкта до експлуатації за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковський район, с. Вільне, вул. Перемоги, буд.21 Г № ДП 14211019852 дата реєстрації декларації 14.07.2011 р., вбачається, що об`єкт закінченого будівництва - автозаправна станція за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковський район, с. Вільне, вул. Перемоги, буд.21 Г відноситься до ІІ категорії складності будівництва, код об`єкта згідно з державним класифікатором будівель та споруд 1252.1.
Згідно інформації про об`єкт, що міститься в п. 14 Декларації, об`єкт має такі основні показники: робочі місця -2; пропускна спроможність 40 авто на добу; загальна площа операторської 3.4 кв.м; резервуар 3 шт; колонки 3 шт; навіс 1 шт.; вбиральня -1 шт; замощення 1 шт.
В силу статті 331 Цивільного кодексу України набуття права власності на нерухоме майно відбувається після введення в експлуатацію та державної реєстрації об`єкта будівництва.
Згідно ч.ч.1-3 ст. 32 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», в редакції, чинній на момент реєстрації декларації, усі об`єкти будівництва за складністю архітектурно-будівельного рішення та/або інженерного обладнання поділяються на I, II, III, IV і V категорії складності. 
Категорія складності об`єкта будівництва визначається відповідно до державних будівельних норм та стандартів на підставі класу наслідків (відповідальності) такого об`єкта будівництва. 
Віднесення об`єкта будівництва до тієї чи іншої категорії складності здійснюється проектною організацією і замовником будівництва.
У листі Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 24-10/2759/0/6-11 від 04.04.2011 з цього питання було зазначено, що Клас наслідків (відповідальності) будівлі або споруди визначається відповідно до п. 5.1 чинного ДБН В.1.2-14-2009 "Загальні принципи забезпечення надійності та конструктивної безпеки будівель, споруд, будівельних конструкцій та 3 основ". 
У зв`язку з чим визначену проектною документацією категорію складності об`єктів будівництва необхідно перевіряти з урахуванням класу наслідків (відповідальності).
При цьому, пропонується наступна схема урахування класу наслідків (відповідальності) СС-1; СС-2; СС-3: класу наслідків СС-1 відповідають I та II категорія складності; класу наслідків СС-2 відповідають III та IV категорія складності; класу наслідків СС-3 відповідає V категорія складності.
Згідно п.5.1.1 та п. 5.1.4 ДБН В.1.2-14-2009 класи відповідальності будівель і споруд визначаються рівнем можливих матеріальних збитків і (або) соціальних втрат, пов`язаних із припиненням експлуатації або із втратою цілісності об`єкта. 
У технічному завданні на проектування або в іншій договірній документації має бути вказаний клас відповідальності об`єкта, який визначається замовником за узгодженням із генеральним проектувальником та організацією, яка здійснює наукове супроводження проектних робіт. 
Цей клас має бути відомим власнику об`єкта і за згодою з ним може бути підвищений.
Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», в редакції, чинній на момент реєстрації декларації, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що належать до I-III категорій складності, та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідною інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.
Частинами 4-6 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», в редакції, чинній на момент реєстрації декларації, прийняття рішення про реєстрацію (відмову у реєстрації) декларації про готовність об`єкта до експлуатації, здійснюється інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю протягом десяти робочих днів з дати подання відповідних документів. 
Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації. 
Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю відмовляють у реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації, якщо така декларація подана чи оформлена з порушенням встановлених вимог.
Отже, відповідно до змісту положень статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю могла скористатися наданим їй правом відмови у реєстрації декларації або повернення поданої декларації з підстав, визначених статтею 36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», у тому числі, у зв`язку з поданням недостовірної інформації у такій декларації.
Також, відповідно до п. 2 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 року № 461 (в редакції станом на липень 2011 року) Прийняття в експлуатацію об`єктів, що належить до І-ІІ категорії складності, та об`єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією та територіальними органами поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації. 
Пунктом 3 цього ж Порядку передбачено: «Прийняття в експлуатацію об`єктів, що належать до ІV і V категорії складності, здійснюється на підставі акта готовності об`єкта до експлуатації шляхом видачі Інспекцією сертифіката».
Згідно частини 9 статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації є підставою для укладення договорів про постачання на прийнятий в експлуатацію об`єкт необхідних для його функціонування ресурсів - води, газу, тепла, електроенергії, включення даних про такий об`єкт до державної статистичної звітності та оформлення права власності на нього.
Матеріалами справи підтверджується, що у деклараціях про готовність об`єкта до експлуатації № ДП14211032734 від 09.08.2011р. та № ДП 14211019852 від 14.07.2011 року зазначена ІІ категорія складності, за класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000 категорія складності 1252.1 резервуари для нафти, нафтопродуктів та газу.
Зі змісту зазначених декларацій, вбачається, що 09.08.2011 року та 14.07.2011 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області були зареєстровані вищезазначені декларації про готовність об`єкта до експлуатації, а отже такі декларації були подані та оформлені у відповідності до встановлених вимог законодавства, яке діяло на той момент.
Поданими Позивачем документами підтверджено, що інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є чинною на дату подання заяви про отримання ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним.
З огляду на вищезазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що декларації про готовність об`єкта до експлуатації № ДП14211032734 від 09.08.2011р. та № ДП 14211019852 від 14.07.2011 року є документами, що підтверджують введення в експлуатацію об`єктів у встановленому законом порядку, а отже позивачем надано до контролюючого органу належні документи для отримання ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним, в той час як відповідачем спірним рішенням протиправно відмовлено у видачі такої ліцензії, а тому рішення ГУ ДПС у Дніпропетровській області № 536 від 07.08.2025 року про відмову у видачі ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним за адресами: Дніпропетровська область, Новомосковський район, с. Вільне, вул. Перемоги, буд.21 Г, АЗС; Дніпропетровська область, Новомосковський район, с. Піщанка, вул. Центральна, буд.59 В, АЗС, є протиправним та підлягає скасуванню. 
Щодо позовної вимоги про зобов`язання ГУ ДПС у Дніпропетровській області видати ТОВ «Газовоз» ліцензію на право роздрібної торгівлі, суд приймає до уваги наступне.
Відповідно до п. 10 ч.2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод задекларовано, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Способи захисту права визначені як передбачені законом дії, що безпосередньо спрямовані на захист права. 
Такі дії є завершальними актами захисту у вигляді матеріально-правових дій або юрисдикційних дій щодо усунення перешкод на шляху здійснення суб`єктами своїх прав або припинення правопорушень, відновлення становища, яке існувало до порушення. 
Саме застосування конкретного способу захисту порушеного чи запереченого права і є результатом діяльності по захисту прав.
Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. 
Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
При цьому адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. 
Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.
Слід взяти до уваги, що Верховний Суд у постанові від 23.12.2021 року у справі №480/4737/19 та від 8.02.2022 року у справі № 160/6762/21 сформулював висновок, відповідно до якого ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: 
забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; 
бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; 
узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.
Водночас, Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30.01.2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). 
Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13). 
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Вищезазначені висновки узгоджуються із позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 18.10.2018 року у справах №822/584/18, №806/1316/18, від 23.11.2018 року у справі №826/8844/16 та від 20.12.2018 року у справі №524/3878/16-а.
Європейський Суд з прав людини (ЄСПЛ) у рішенні «Пантелеєнко проти України» (заява № 11901/02, п. 77) з посиланням на статтю 13 Конвенції зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
Також, як наголошується ЄСПЛ у рішенні по справі «Salah v. The Netherlands» (заява № 196/02, п. 50), ефективний засіб - це запобігання тому, щоб не відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
У постановах від 11.02.2020 року у справі №0940/2394/18, від 04.09.2021 року у справі №320/5007/20, від 14.09.2021 року у справі №320/5007/20 та від 23.12.2021 року у справі №480/4737/19 Верховний Суд вказав, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єкт звернення дотримав усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.
Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання відповідним заявником усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.
Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти під час прийняття рішення на власний розсуд.
Подібний підхід також викладений Верховним Судом також і у постановах від 11.02.2020 року у справі № 0940/2394/18, від 04.09.2021 року у справі № 320/5007/20, від 14.09.2021 року у справі № 320/5007/20 та від 23.12.2021 року у справі №480/4737/19, де Суд вказав, що адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. 
Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.
Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятими Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді (Recommendation № R(80)2 of the Committee of Ministers concerning the exercise of discretionary powers by administrative authorities), під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
Здійснюючи судочинство, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово аналізував межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 17.12.2004 року у справі «Pedersen and Baadsgaard v. Denmark» (заява №49017/99) зазначено, що, здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. 
Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, відміняти замість нього рішення, яке визнається протиправним, приймати інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.
Поняття дискреційних повноважень наведене у пункті 7 частини 1 статті 2 Закону України «Про адміністративну процедуру» 17.02.2022 року №2073-IX, згідно з яким дискреційне повноваження - повноваження, надане адміністративному органу законом, обирати один із можливих варіантів рішення відповідно до закону та мети, з якою таке повноваження надано.
Відповідно до ч.3 ст. 6 Закону №2073-IX здійснення адміністративним органом дискреційного повноваження вважається законним у разі дотримання таких умов:
дискреційне повноваження передбачено законом;
дискреційне повноваження здійснюється у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законом;
правомірний вибір здійснено адміністративним органом для досягнення мети, з якою йому надано дискреційне повноваження, і відповідає принципам адміністративної процедури, визначеним цим Законом;
вибір рішення адміністративного органу здійснюється без відступлення від попередніх рішень, прийнятих тим самим адміністративним органом в однакових чи подібних справах, крім обґрунтованих випадків.
З огляду на вищезазначене, дискреційними є такі повноваження, у межах яких норма права допускає кілька варіантів поведінки суб`єкта владних повноважень у кожній конкретній ситуації та встановлених обставинах справи, кожна з яких буде правомірною.
Характерними ознаками адміністративного розсуду (дискреції) є: 
1) реалізація дискреційних повноважень має відповідати принципу верховенства права; 
2) їх здійснення можливе лише у разі відсутності єдиного можливого варіанту поведінки; 
3) суб`єкти владних повноважень мають можливість вибрати оптимальний варіант поведінки з метою врегулювання певного кола суспільних відносин; 
4) суб`єкти управлінської діяльності застосовують адміністративний розсуд відповідно до належної мети, без наявності власної вигоди та впливу сторонніх факторів.
Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 5.03.2019 року у справі № 826/16911/18, від 26.05.2021 року у справі № 824/266/20-а, від 8.07.2021 року у справі № 160/1598/20, від 28.07.2021 року у справі №280/160/20, від 21.04.2021 року у справі № 480/2675/20, від 20.05.2022 року у справі №340/370/21, від 26.10.2022 року у справі № 640/30483/21, від 21.03.2023 року у справі № 640/17821/21, від 1.05.2023 року у справі № 540/913/21, від 1.05.2023 року у справі №540/913/21 та від 16.05.2023 року у справі № 380/3195/22.
В даному випадку у рішенні відповідача №536 зазначено підставу для відмови у видачі позивачу ліцензії, яке судом визнано протиправним, а вказані підстави визнано необґрунтованими.
Частиною 4 ст. 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
За приписами вказаної правової норми слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.
Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.
Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.
Такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки при розгляді вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але і у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити дії після скасування його адміністративного акта.
Тобто, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. 
Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 16 травня 2019 року у справі № 826/17220/17.
Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).
Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. 
Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова може. 
При цьому дискреційні повноваження завжди мають межі, встановлені законом.
Аналогічна позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23.01.2018 року у справі №208/8402/14-а, від 29.03.2018 року у справі №816/303/16, від 6.03.2019 року у справі №200/11311/18-а, від 16.05.2019 року у справі №818/600/17 та від 21.11.2019 року у справі №344/8720/16-а.
Також, у постанові Верховного Суду від 05.09.2018 року у справі № 826/9727/16 (пункти 49-53), сформовано правову позицію, яка полягає у тому, що аналіз статті 245 у взаємозв`язку зі статтями 2, 5 КАС України свідчить про те, що суд може зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, за сукупності наступних умов:
1) судом встановлено порушення прав, свобод чи інтересів позивача;
2) на час вирішення спору прийняття рішення належить до повноважень відповідача;
3) виконано усі умови, визначені законом для прийняття такого рішення, зокрема подано усі належні документи, сплачено необхідні платежі і між сторонами немає спору щодо форми, змісту, повноти та достовірності наданих документів;
4) прийняття рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
При цьому, адміністративний суд, за загальним правилом, не обмежений у виборі ефективного способу відновлення права особи, порушеного суб`єктом владних повноважень, і вправі обрати найоптимальніший або такий, що відповідає характеру такого порушення та враховує обставини конкретної справи; при цьому перебирання непритаманних суду повноважень відповідного суб`єкта владних повноважень не відбувається лише за умови відсутності встановлених судом у спосіб, передбачений процесуальним законом, обставин для використання відповідним суб`єктом публічного права альтернативності у прийнятті рішення за зверненням суб`єкта приватного права.
Така позиція стосовно застосування статті 245 КАС України є сталою та застосована, зокрема, у постановах від 28.02.2019 року у справі № 826/2259/18, від 23.10.2019 року у справі № 520/10769/18 та від 11.02.2020 року у справі № 0940/2394/18.
Відповідно до ч. 6 ст. 41 ЗУ №3817-ІХ ліцензії на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями, тютюновими виробами, рідинами, що використовуються в електронних сигаретах, пальним надаються та їхня дія припиняється органами ліцензування - територіальними органами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику.
Постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.2015 №609 «Про затвердження переліку органів ліцензування та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України» визначено органи ліцензування: - щодо діяльності з виробництва пального ДПС; - щодо оптової та роздрібної торгівлі пальним, зберігання пального - територіальні органи ДПС.
Таким чином, в спірному випадку, органом, уповноваженим на видачу ліцензії для роздрібної торгівлі пальним є Головне управління ДПС у Дніпропетровській області.
Враховуючи вищезазначені положення ЗУ № 3817-ІХ зі змісту якого не вбачається наявності декількох варіантів поведінки відповідача під час видачі витягів з ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним, суд доходить висновку, що правомірним для відповідача, за встановлених судом попередніх обставин справи, є лише один варіант поведінки і відповідач не наділений повноваженнями діяти не за законом, а на власний розсуд.
При цьому слід врахувати, що позивач раніше мав ліцензії на роздрібну торгівлю пальним за спірними адресами, після закінчення якої подав відповідачу повний пакет документів для отримання нової ліцензії.
Таким чином, задоволення позовної вимоги про зобов`язання відповідача видати позивачу ліцензію на право роздрібної торгівлі пальним за місцями роздрібної торгівлі пальним є дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений, і вказане рішення не можливо визнати втручанням у дискреційні повноваження відповідача, оскільки ним такі повноваження були самостійно реалізовані шляхом прийняття рішення суб`єкта владних повноважень про відмову у видачі такої ліцензії, яке було предметом судового розгляду у межах цієї справи.
Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 02.04.2024, яка прийнята за результатами розгляду справи №440/2357/24 та у постанові від 29.04.2025, яка прийнята за результатами розгляду справи №380/16902/24.
Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
На думку колегії суддів апеляційної інстанції матеріали справи дають підстави для висновку, шо позивачем доведені обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.
При цьому, відповідачем не доведено обставини, на яких ґрунтуються заперечення проти позовних вимог, не доведено правомірність дій/рішень відповідача як суб`єкта владних повноважень.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову.
Вищезазначене є мотивом для відхилення судом апеляційної інстанції аргументів, викладених в апеляційній скарзі, оскільки аргументи відповідача спростовуються доводами, викладеними позивачем та нормами законодавства, що регулює дані правовідносини. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують правового обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.
Керуючись 241-245, 250, 311, 316, 321, 322, 327, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області - залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.10.2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття 25.02.2026 та в силу ст. 328 КАС України постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий - суддя Ю. В. Дурасова 

суддя Л.А. Божко 

суддя О.М. Лукманова