ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 квітня 2026 року 
м. Харків
справа № 642/4434/25
провадження № 22-ц/818/1236/26
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Пилипчук Н.П.
суддів: Яцини В.Б., Мальованого Ю.М.
розглянувши в порядку ст. 369ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Харківенергозбут» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за електричну енергію, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Холодногірського районного суду м. Харкова від 15 вересня 2025 року, постановлене суддею Бородіною О.В.,
в с т а н о в и в:
У липні 2025 року Приватне акціонерне товариство «Харківенергозбут» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства “Харківенергозбут” заборгованість за електричну енергію, що утворилась за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 01.01.2022р. по 01.06.2025р. в розмірі 22095,95 грн., та понесені судові витрати.
В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що за адресою: АДРЕСА_1 , фактично спожито електричну енергію, договір вважається укладеним на умовах типового договору та комерційної пропозиції, що розміщена на сайті zbutenergo.kharkov.ua. За період з 01.01.2022р. по 01.06.2025р за вказаною адресою згідно переданих у відповідності до вимог п. 11 Постанови №312, п. 4.3 ПРРЕЕ, п. 1.1 Розділу ІХ Кодексу комерційного обліку від оператора системи розподілу АТ «Харківобленерго» показань приладів обліку проведено нарахування за електричну енергію у розмірі 22095,95 грн. Проте, вказану суму боргу відповідач не сплатила, у зв`язку з чим утворилася заборгованість за електричну енергію у вказаному розмірі. Несплата відповідачем вартості використаної електроенергії шкодить інтересам товариства, а тому ПрАТ "Харківенергозбут" вимушене звернутись до суду із даним позовом. У відповідності до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 433810061 від 02.07.2025, Відповідач є власником 1/2 частини житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування, серія та номер: 422, виданого 06.03.2017 приватним нотаріусом ХМНО ХО Івановою О.В. та договору про поділ спільного майна подружжя, серія та номер: 2832, виданого 20.12.2017 приватним нотаріусом ХМНО Івановою О.В. та 1/2 частини житлового будинку на підставі договору дарування, серія та номер: 451, виданого 10.03.2017 приватним нотаріусом ХМНО ХО Івановою О.В. та договору про поділ спільного майна подружжя, серія та номер: 2832, виданого 20.12.2017 приватним нотаріусом ХМНО Івановою О.В. Посилається на те, що відповідач ОСОБА_1 є власником будинку за адресою АДРЕСА_1 , є фактичне споживання електричної енергії за вказаною адресою, а також є сплата за спожиту електричну енергію не у спірний період, все це є доказом приєднання до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг від 01.01.2019. Отже, відповідач є власником житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , право власності на це майно підтверджується матеріалами справи, тому вона повинна відповідати за зобов`язаннями по сплаті за спожиту електричну енергію, адже саме на власника покладено обов`язок утримувати належне йому майно, в тому числі, сплачувати надані житлово-комунальні послуги. Добровільно борг, що утворився за відповідачем, не був оплачений, тому представник позивача звернувся до суду з позовом.
Рішенням Холодногірського районного суду м. Харкова від 15 вересня 2025 року позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Харківенергозбут» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за електричну енергію – задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (і. н НОМЕР_1 , адреса АДРЕСА_1 ) на користь Приватного акціонерного товариства «Харківенергозбут» (код ЄДРПОУ 42206328, адреса 61057, м. Харків, вул. Гоголя, 10, п/р із спеціальним режимом використання в філії ХОУ АТ “Ощадбанк” НОМЕР_2 , МФО 351823) заборгованість за електричну енергію за період з 01.01.2022 по 01.06.2025 у розмірі 22 095 (двадцять дві тисячі дев`яносто п`ять) грн. 95 коп..
Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (і. н НОМЕР_1 , адреса АДРЕСА_1 ) на користь Приватного акціонерного товариства «Харківенергозбут» (код ЄДРПОУ 42206328, адреса 61057, м. Харків, вул. Гоголя, 10, п/р із спеціальним режимом використання в філії ХОУ АТ “Ощадбанк” НОМЕР_2 , МФО 351823) суму сплаченого судового збору в розмірі 2 422,40 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. 
Зазначає, що при відкритті справи за позовною заявою Позивача Суд не звернув увагу на Постанову Кабінету Міністрів України від 5 березня 2023 року № 206 «Деякі питання оплати житлово- комунальних послуг в період воєнного стану», якою заборонено: - стягувати заборгованість за житлово-комунальні послуги, яка утворилась після 24 лютого 2022 року з дати початку по дату завершення бойових дій або тимчасової окупації територій, які включені до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією», та прийняв до розгляду позовну заяву Позивача, яку мав відхилити, керуючись цією Постановою. Вказує, що позивач пропустив строк на звернення до суду з вказаним позовом. Зазначає, що повідомляла суд, що жодного разу не отримувала від Позивача юридично значимий платіжний документ (квитанцію) для оплати за електроенергію на ОСОБА_1 за адресою державної юрисдикції - Нижня Гиївська, а отримувала рекламний буклет на невідому Відповідачу особу, про що неодноразово повідомляла і Позивача, з яким у неї немає договірних відносин. Суд першої інстанції також неповно дослідив обставини щодо відсутності договору, що стало одним з наслідків неправомірно винесеного рішення. Позивачем за первісним позовом до позовної заяви не додано копію або оригінал будь-якого узгодженого з Відповідачем договору, укладеного в письмовій формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості. Суд першої інстанції визнав доведеним розмір заборгованості за електричну енергію у розмірі 22 095 грн. 95 коп. за період з 01.01.2022 по 01.06.2025, разом з тим, в матеріалах справи, наданих Позивачем, відсутні відповідні розрахунки та докази наданих послуг. Суд не дослідив, що законною підставою для нарахування заборгованості та бухгалтерського обліку господарських операцій відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій - акти виконаних робіт - відгрузки товару/електроенергії та/або надання послуг постачання, як доказів, що саме Позивач відгрузив електричну енергію Відповідачу, а не держава чи інший постачальник. Суд не дослідив та визнав встановленими недоведені Позивачем обставини щодо наявності ліцензії на паперовому носії на право надання Позивачем комунальної послуги з забезпечення населення електричною енергією та наявність Витягу з ліцензійного реєстру на підтвердження того, що така ліцензія ним дійсно отримана, яку Позивач повинен був надати до матеріалів справи. Суд не дослідив, що ніякі Правила ПРРЕЕ, постанови, договори, накази НКРЕКП не повинні і не мають ніякого права порушувати права людини і громадянина та є нікчемними за відсутності договірних відносин. Суд першої інстанції не дослідив обставини, які є важливими для справи, що згідно ст. 164.2. Податкового кодексу України визначено джерела доходів, які підлягають оподаткуванню. Пенсія у цьому переліку не фігурує як "дохід", що вказує на її компенсаційний характер, а не прибутковий, абзацем 3 підпункту 4.5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № l-VIIIp/2018 від 27.02.2018 року роз`яснено, що пенсія не є заробітком громадян або іншим доходом, пов`язаним з будь-яким видом діяльності, а є виключно одним із видів соціальних виплат в розумінні статті 46 Конституції України, пунктом 3 постанови ВРУ № 512-IV «Про оплату ЖКП населенням України» від 18.03.1999 року постановлено - Відповідальність за оплату комунальних послуг з постачання життєво необхідних ресурсів покладається на Кабінет Міністрів України. Кабінет Міністрів України встановив прожитковий мінімум в розмірі 2361 грн, в якому не враховані величина вартості комунальних послуг.
Представник позивача надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив щодо посилання Апелянта на заборону стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року № 206 «Про деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану», то апелянт не звертався до ПрАТ “Харківенергозбут” як до постачальника універсальних послуг, з повідомленням та наданням доказів своєї відсутності у будинку за адресою АДРЕСА_1 , відповідно до умов постанови Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року № 206. Посилаючись на Закон України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» та п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, вважає, що пропущеною може бути позовна давність лише за вимогами, що виникли до березня 2017 року. Щодо посилань Апелянта на вимоги до платіжного документу, зазначає, що вимоги до рахунку за електричну енергію встановлені Правилами роздрібного ринку електричної енергії. У відповідності до п. 4.14 ПРРЕЕ платіжний документ (рахунок) формується електропостачальником за обсяг електричної енергії згідно з обраною комерційною пропозицією до договору про постачання електричної енергії споживачу. Щодо відсутності підписаного договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг зазначає, що Договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови постачання електричної енергії виключно побутовим та малим непобутовим споживачам постачальником універсальних послуг та укладається сторонами з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України шляхом приєднання Споживача до цього Договору. Умови цього Договору розроблені відповідно до Закону України “Про ринок електричної енергії” (далі — Закон) та Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених Постановою НКРЕКП від 14 березня 2018 року № 312, та є однаковими для всіх споживачів. Відповідач не звертався ані до ПрАТ “Харківенергозбут” як до постачальника електричної енергії, ані до АТ “Харківобленерго” як до оператора системи розподілу, з повідомленням про намір звільнення приміщення та/або остаточного припинення користування електричною енергією та намір припинити дію укладених договорів. Враховуючи, що ОСОБА_1 є власником будинку за адресою АДРЕСА_1 , є фактичне споживання електричної енергії за вказаною адресою, а також Відповідчем було сплачено рахунки постачальника універсальної послуги, все це є доказом приєднання до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг від 01.01.2019. Щодо посилань Апелянта на відсутність в матеріалах справи доказів фактичного споживання електричної енергії, зазначає, що для надання доказів фактичного споживання електричної енергії по особовому рахунку № НОМЕР_3 за адресою АДРЕСА_1 , ПрАТ “Харківенергозбут” було направлено відповідний запит до АТ “Харківобленерго”.У відповіді на запит, АТ “Харківобленерго” було надано довідку абонента, скріплену печаткою АТ «Харківобленерго», в якій міститься інформація про показники засобу комерційного обліку зняті АТ «Харківобленерго» та обсяги спожитої електричної енергії. Таким чином у відповідності до вимог пунктів 4.3, 4.12, 4.13 ПРРЕЕ та пункту 9.1.1 ККОЕЕ, згідно переданих, від оператора системи розподілу АТ “Харківобленерго” даних щодо обсягів спожитої електричної енергії Постачальником проведено нарахування заборгованості за спожиту електричну енергію. Доказів того, що послуги Відповідачу не надавалися, що вона не користувалася наданими послугами і потреби в таких послугах не мала, належними та допустимими доказами не доведено та матеріалами справи не підтверджено. Крім того даних про оскарження Відповідачем показань комерційного обліку, які передані оператором системи розподілу – Акціонерним товариством «Харківобленерго», ОСОБА_1 не наведено та не надано таких доказів і до матеріалів справи. Отже, Відповідач погоджується з показами приладу комерційного обліку, а отже зобов`язаний сплатити вартість використаної електроенергії. Щодо тверджень Відповідача про порушення Позивачем ліцензійних умов діяльності, вказує, що Товариство є постачальником електричної енергії споживачу відповідно до ліцензії, виданої постановою НКРЕКП від 19.06.2018 № 505, на якого постановою НКРЕКП від 26.10.2018 № 1268 покладено виконання функції постачальника універсальних послуг на території Харківської області. Оскільки ОСОБА_1 є власником житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , на неї покладено обов`язок утримання свого майна у тому числі з оплати комунальних та інших наданих їй послуг.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, відповідно до вимогст.367ЦПК Українив межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.
Відповідно до частин 1, 2 ст.367ЦПКУкраїни суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не виконав зобов`язання по оплаті вартості за спожиту електричну енергію, та має заборгованість в розмірі 22095,95 грн., тому позов про стягнення з нього цієї суми є обґрунтованим і підлягає задоволенню.
Такі висновки суду першої інстанції в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 433810061 від 02.07.2025, ОСОБА_1 є власником 1/2 частини житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування, серія та номер: 422, виданого 06.03.2017 приватним нотаріусом ХМНО ХО Івановою О.В. та договору про поділ спільного майна подружжя, серія та номер: 2832, виданого 20.12.2017 приватним нотаріусом ХМНО Івановою О.В., та 1/2 частини житлового будинку на підставі договору дарування, серія та номер: 451, виданого 10.03.2017 приватним нотаріусом ХМНО ХО Івановою О.В. та договору про поділ спільного майна подружжя, серія та номер: 2832, виданого 20.12.2017 приватним нотаріусом ХМНО Івановою О.В..
Згідно довідки керівника центру Холодногірського РРСЦ ПрАТ «Харківенергозбут», за адресою: Нижня Гиївська, буд. 21 у м. Харкові, особовий рахунок № НОМЕР_3 , споживач ОСОБА_1 , станом на 01.06.2025 до показань розрахункового засобу комерційного обліку за ним значиться заборгованість за спожиту електричну енергію в розмірі 22095,95 грн., яка на даний час не сплачена.
Відповідно до ст. 26 Закону України «Про електроенергетику» споживання електричної енергії здійснюється на підставі договору про постачання електричної енергії між споживачем та енергопостачальною організацією.
Згідно з п. п. 2) п. 5.5.5 Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 312 від 14.03.2018 (далі по тексту - ПРРЕЕ), споживач електроенергії зобов`язаний сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів.
Відповідно до п. п. 1, 2, 8 п. 5.2.1 ПРРЕЕ, електропостачальник має право на своєчасне та в повному обсязі отримання коштів за продану електричну енергію відповідно до укладених договорів, а також звернутися до оператора системи розподілу стосовно відключення (обмеження) електропостачання на об`єкт споживача у випадках, визначених цими Правилами, крім випадків постачання вразливих споживачів, визначених Кабінетом Міністрів України, та має право на застосування санкцій за несвоєчасну оплату спожитої електричної енергії відповідно до вимог законодавства.
Правила обов`язкові для виконання всіма споживачами і енергопостачальниками незалежно від форм власності.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо та електропостачанням, опаленням, а також вивезенням побутових відходів у порядку встановленому законодавством.
Згідно ч. 1 ст. 714 Цивільного кодексу України (далі по тексту -ЦК України) за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надати другій стороні (споживачеві) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.
За приписом ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтями 525,526 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.
Суд зазначає, що обов`язок сплачувати за спожиту електроенергію у споживача виникає не лише з умов договору про постачання електроенергії, але і з вимог чинного законодавства, яке регулює даний вид правовідносин.
Так, відповідно до пп. 74, 84 ст. 1 Закону України «Про ринок електричної енергії» ринок електричної енергії - система відносин, що виникають між учасниками ринку під час здійснення купівлі-продажу електричної енергії та/або допоміжних послуг, передачі та розподілу, постачання електричної енергії споживачам; споживач - фізична особа, у тому числі фізична особа - підприємець, або юридична особа, що купує електричну енергію для власного споживання.
Згідно п. 93 ст. 1 Закону України «Про ринок електричної енергії» універсальна послуга - постачання електричної енергії побутовим та малим непобутовим споживачам, що гарантує їхні права бути забезпеченими електричною енергією визначеної якості на умовах, визначених відповідно до цьогоЗакону, на всій території України.
Відповідно до ч. 1 ст. 56 Закону України «Про ринок електричної енергії», постачання електричної енергії споживачам здійснюється електропостачальниками, які отримали відповідну ліцензію, за договором постачання електричної енергії споживачу.
Пунктом 1 ч. 3 ст. 58 Закону України «Про ринок електричної енергії» споживач зобов`язаний сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 та їй відкрито особовий рахунок НОМЕР_3 .
Відповідно до ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово- комунальних послуг належать, в тому числі комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу електричної енергії.
За приписами ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні), 3) виконавці комунальних послуг. Виконавцями комунальних послуг з постачання та розподілу електричної енергії є енергопостачальник або інший суб`єкт, визначений законом.
Пунктом 5 частиною 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Згідно ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.
Відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, хоч у частині першій статті 19 Закону й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 6 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16).
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані йому послуги.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 433810061 від 02.07.2025.
Доказів, які б свідчили про невикористання електропостачання, апелянтом не надано.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що посилання відповідача на відсутність заборгованості є безпідставними, оскільки вона є власником житлового будинку та зареєстрована у ньому.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не укладала договір з позивачем не відповідає вимогам закону.
Згідно ч. 4 ст. 63 Закону України "Про ринок електричної енергії", постачальник універсальних послуг здійснює постачання електричної енергії у порядку, визначеному правилами роздрібного ринку, та на умовах договору постачання універсальних послуг. Договір про постачання універсальних послуг є публічним договором приєднання та розробляється постачальником універсальної послуги на підставі типового договору, форма якого затверджується Регулятором. Постачальник універсальних послуг розміщує договір постачання універсальних послуг на своєму офіційному веб-сайті.
Відповідно допункту 13 розділу XVII Закону України "Про ринок електричної енергії", фактом приєднання споживача до умов договору постачання універсальних послуг (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, що засвідчують його бажання укласти договір, зокрема надання підписаної заяви про приєднання, оплата рахунка постачальника універсальної послуги та/або факт споживання електричної енергії.
Наявність у відповідача електрокомунікацій та лічильника свідчить про акцептування договірних відносин з постачальником електроенергії.
Доказів оплати за отриманні послуги відповідачем не надано.
Висновок суду про наявність підстав для стягнення заборгованості відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Колегія суддів звертає увагу на те, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню норми Постанови КМУ № 206 від 05 березня 2022 року «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану», якою встановлено, зокрема, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, утвореної після 24 лютого 2022 року з дати виникнення можливості бойових дій/початку бойових дій по дату припинення можливості бойових дій/завершення бойових дій на територіях, включених до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії, відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій, споживачів та/або членів їх сімей, які покинули своє місце проживання та надали виконавцю комунальних послуг, управителю багатоквартирного будинку, іншій уповноваженій співвласниками особі у паперовій або електронній формі довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи або інші документи, що підтверджують їх відсутність у житловому та/або нежитловому приміщенні, будинку, в яких вони є споживачами на підставі укладених договорів, оскільки ОСОБА_1 не зверталася до ПрАТ "Харківенергозбут" як до постачальника універсальних послуг, з повідомленням та наданням доказів, підтверджуючих ії відсутність у житловому будинку, в якому вона є споживачем електричної енергії, за адресою АДРЕСА_1 .
Щодо посилань про відсутність рахунків по сплаті за спожиту електроенергію, судова колегія з урахуванням висновків викладених у постанові Верховного Судувід 2 грудня 2020 у справі №761/48615/18-Ц, провадження № 61-14819св20 зазначає наступне.
Згідно зі статтею 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Тобто, положення статті 322 ЦК України встановлюють презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, у тому числі з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб.
Верховний Суд України зауважив, що за своєю правовою природою рахунок на оплату товару не є первинним документом, а є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати за надані послуги, тобто, носить інформаційний характер. Ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні приписів статті 212 ЦК України та не є простроченням кредитора у розумінні статті 614 ЦК України, а тому не звільняє відповідача від обов`язку оплатити -товар.
Таким чином, відсутність сформованого рахунку не позбавляє споживача сплачувати за надані житлово - комунальні послуги.
Товариство є постачальником електричної енергії споживачу відповідно до ліцензії, виданої постановою НКРЕКП від 19.06.2018 № 505, на якого постановою НКРЕКП від 26.10.2018 № 1268 покладено виконання функції постачальника універсальних послуг на території Харківської області.
АТ Харківобленерго виконує функції з розподілу електричної енергії на території Харківської області та є оператором системи розподілу яким встановлюються обсяги спожитої електричної енергії з яким у позивача укладено договір про надання послуг з розподілу електричної енергії.
Даних про оскарження Відповідачем показань комерційного обліку, які передані оператором системи розподілу - Акціонерним товариством «Харківобленерго», не наведено та не надано таких доказів і до матеріалів справи.
Таким чином ПрАТ «Харківенергозбут» проводить лише розрахунок вартості заборгованості за спожиту електричну енергію відповідно до обсягів спожитої електричної енергії отриманих у порядку, передбаченому Кодексом комерційного обліку які не оскаржувались відповідачкою.
Щодо заяви відповідача про застосування наслідків спливу строків позовної давності до вимог ПрАТ «Харківенергозбут», колегія суддів зазначає.
Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
За правилами ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін.
Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.
Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Вказаний Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.
У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).
Подібний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22), від 19 квітня 2023 року у справі № 199/782/21 (провадження № 61-1323св23), від 31 травня 2023 року у справі № 938/632/20 (провадження № 61-16716св21).
Надалі постановами Кабінету Міністрів України цей карантин на території України продовжувався та був відмінений з 30 червня 2023 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651.
Крім того, відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, строк дії якого неодноразово продовжувався та тривав на час звернення позивача до суду з позовом.
Отже, строк позовної давності за вимогами, що виникли після квітня 2017 року та на які поширюється загальна позовна давність у три роки, вважаються продовженим на підставі пунктів 12 та 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, до закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) а також до закінчення воєнного стану.
За таких обстави, позивачем пред`явлено вимоги в межах строку позовної давності.
ОСОБА_1 звернулась до суду апеляційної інстанції із дисциплінарною скаргою щодо бездіяльності судді Бородіної О.В., водночас встановлення в діях судді дисциплінарного проступку при ухваленні рішення не належить до повноважень суду в межах розгляду цивільної справи. Ознаки дисциплінарного проступку встановлює Вища рада правосуддя під час розгляду дисциплінарної скарги.
Колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам закону та фактичним обставинами справи.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України судапеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст.367,368,374,375,381,382,383,384 ЦПК Українисуд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Холодногірського районного суду м. Харкова від 15 вересня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий:       Н.П. Пилипчук

Судді:        Ю.М. Мальований

В.Б. Яцина