П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 600/3042/24-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Анісімов Олег Валерійович 
Суддя-доповідач - Кузьмишин В.М. 
09 березня 2026 року м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Кузьмишина В.М. 
суддів: Сушка О.О.  Сапальової Т.В. , 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 12 грудня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, 
В С Т А Н О В И В :
І. Описова частина.
1. Короткий зміст позовних вимог.
1.1 Позивач звернувся до суду із позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.
1.2 В обґрунтування вимог позивач зазначає, що він подав командиру військової частини рапорт на звільнення з військової служби у Збройних Силах України разом з належним чином нотаріально посвідченими копіями необхідних (підтверджуючих) документів, з підстав передбачених пп. “г” п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” від 25.03.1992 №2232-ХІІ, як військовослужбовець, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації, під час воєнного стану, через сімейні обставини у зв`язку з наявністю одного із своїх батьків із числа осіб з інвалідністю II групи, проте, йому безпідставно було відмовлено в задоволенні рапорту.
2. Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції.
2.1 ОСОБА_1 призваний на військову службу у Збройні Сили України по мобілізації і проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
2.2 Позивач звернувся з рапортом до безпосереднього командира 7 єгерської роти 3 єгерського батальйону Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив клопотати перед вищим командуванням військової частини НОМЕР_1 звільнити його з військової служби у зв`язку із сімейними обставинами згідно підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», оскільки його батько є особою з інвалідністю ІІ групи та потребує постійного догляду.
2.3 Однак, йому було відмовлено в задоволенні вказаного рапорту, у зв`язку з недоведеністю факту відсутності інших осіб, які могли б здійснювати догляд за батьком.
2.4 Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся з позовом до суду.
3. Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
3.1 Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 12.12.2024 позов задоволено.
3.2 Обґрунтовуючи своє рішення суд першої інстанції зазначив, що відповідачем протиправно відмовлено у задоволенні рапорту позивача про звільнення з військової служби.
4. Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу.
4.1 Відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позову. В обґрунтування скарги посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.
4.2 Позивач правом на подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
ІІ. Мотивувальна частина. 
1. Позиція апеляційного суду
Апеляційний суд перевірив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права у межах доводів апеляційної скарги та дійшов таких висновків.
1.1 Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-ХІІ).
1.2 У зв`язку з військовою агресією рф проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/202 “Про введення воєнного стану в Україні”, затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та діє станом на сьогодні.
1.3 Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (частина п`ята статті 1 Закону № 2232-XII).
1.4 Підстави звільнення з військової служби передбачено статтею 26 Закону № 2232-XII. Так, відповідно до підпункту “г” пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-ХІІ, яка була чинна до 17.05.2024 включно, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час воєнного стану: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема, у зв`язку з вихованням військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років.
1.5 З 18.05.2024 підпункт «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-ХІІ зазнав змін та його викладено в такій редакції: «військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час воєнного стану: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу)».
1.6 Пункт 3 частини 12 статті 26 Закону № 2232-ХІІ передбачає, що військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: під час дії воєнного стану: зокрема, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду, або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України; виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати.
1.7 Отже, аналіз підпункту “г” пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-ХІІ дає підстави дійти висновку, що з 18.05.2024 військовослужбовцю для звільнення недостатньо мати батька, що є особою з інвалідністю ІІ групи. Тепер слід довести, що немає інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону утримувати батька позивача, який має інвалідність ІІ групи.
1.8 У межах цієї справи спірним є вирішення питання про те, яка редакція статті 26 Закону № 2232-ХІІ повинна бути застосована відповідачем під час розгляду рапорту ОСОБА_1 
1.9 Відповідно до частин першої статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
1.10 Цій конституційній нормі надано офіційне тлумачення рішенням Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99. За наведеними у вищевказаному Рішенні Конституційного Суду України юридичними позиціями, у регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися негайно (безпосередня дія) шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).
1.11 За загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
1.12 У Рішенні Конституційного Суду України від 12.07.2019 № 5-р(I)/2019 Конституційний Суд України висловив думку, що, за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України, новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини).
1.13 Отже, у разі безпосередньо (прямої) дії закону в часі, новий нормативний акт поширюється на правовідносини, що виникли після набрання ним чинності, або до набрання ним чинності і тривали на момент набрання актом чинності.
1.14 Тобто, якщо публічно-правові відносини тривали станом на момент запровадження законодавцем іншого (нового) правового регулювання цих відносин і вони не припинились, або виникли після змін у законодавстві, то суб`єкт владних повноважень не має законних можливостей діяти або приймати рішення з урахуванням попереднього нормативно-правового регулювання, яке є нечинним, а його рішення та дії в цих випадках не можуть вважатися протиправними за формальними ознаками.
1.15 Такий підхід у вирішенні питання щодо застосування принципу дії законів у часі продемонстровано Верховним Судом й у постановах від 09.09.2020 у справі № 826/10971/16, від 31.03.2021 у справі № 803/1541/16, від 24.01.2023 у справах № 640/14816/20 та № 600/5806/21-а відповідно.
1.16 Разом із тим, спірні правовідносини між сторонами виникли 28.04.2024 (день звернення позивача із відповідним рапортом) та припинились 26.05.2024 року (день складення на ім`я позивача відповідачем листа-відповіді/відмови на рапорт), тобто такі правовідносини тривали у проміжку часу до та після набуття 18.05.2024 року чинності змінами до Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”.
1.17 Однак, порядок розгляду рапорту про звільнення військовослужбовця визначений лише Наказом Міністерства оборони України №531 від 06.08.2024, яким затверджено Порядок організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України (далі - Порядок).
Пунктом 9 Розділу ІІІ вказаного Порядку встановлено, що розгляд паперового рапорту військовослужбовця всіма його прямими командирами (начальниками) здійснюється:
1) невідкладно, але не пізніше ніж за 48 годин із часу подання військовослужбовцем рапорту - щодо питань, які стосуються військової дисципліни, обов`язків особового складу під час виконання бойових наказів (розпоряджень), збереження життя та здоров`я особового складу, відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин;
2) у строк не більше 14 днів із дня подання військовослужбовцем рапорту - щодо питань, які не відносяться до питань, визначених підпунктом 1 цього пункту.
Порядок не регулює спірні правовідносини, що мали місце в період з 28.04.2024 по 26.05.2024, однак для визначення того, чи не було допущено відповідачем протиправної бездіяльності щодо нерозгляду рапорту позивача про звільнення, слід встановити, в який строк, станом на дату звернення, рапорт позивача мав бути розглянутий відповідачем. 
1.18 Колегією суддів встановлено, що спеціальними нормами законодавства, які визначають порядок несення військової служби, станом на 28.04.2024 не було встановлено строку розгляду рапорту військовослужбовця про звільнення з військової служби.
Апеляційний суд вважає, що оскільки спеціальні норми не регулюють ці правовідносини, то в цьому випадку, належить застосувати загальні норми законодавства про працю.
1.19 Відповідно до статті 38 КЗпП працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні.
Тобто, законодавством про працю передбачено двотижневий термін розгляду заяви працівника про звільнення за власним бажанням.
1.20 Як правильно встановлено судом першої інстанції, станом на момент звернення із рапортом, ОСОБА_1 мав право на звільнення з військової служби на підставі підпункту “г” пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII, оскільки мав батька який є особою з інвалідністю ІІ групи. Таке правове регулювання звільнення з військової служби без будь-яких додаткових умов, було дійсне до внесення змін до Закону №2232-ХІІ (до 18.05.2024).
Колегія суддів вважає, що відповідач не розглянув рапорт позивача у встановлений законом термін протягом двох тижнів, а саме до 13 травня 2024 року, тобто допустив протиправну бездіяльність, в результаті якої листом від 26.05.2024 року №2376 протиправно відмовив у задоволенні рапорту позивача про звільнення з військової служби з підстав не надання документів, які підтверджують підстави звільнення.
Таке протиправне зволікання із розглядом рапорту з боку відповідача, призвело до порушення права позивача на своєчасний і законний розгляд рапорту про звільнення, а відтак, до прийняття протиправного рішення.
1.21 Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що у позивача наявне право на звільнення з військової служби на підставі абзацу 5 підпункту “г” пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII згідно поданого ним рапорту від 26.04.2024 року, а відтак, позов підлягає задоволенню.
2. Висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
2.1 Доводи апеляційної скарги не спростовують вимог позовної заяви та висновків суду першої інстанції.
2.2 Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 12 грудня 2024 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 		Кузьмишин В.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Сушко О.О.    Сапальова Т.В.