ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
26.02.2026	Справа № 910/11272/25	

Господарський суд міста Києва у складі судді Капцової Т.П., за участю секретаря судового засідання Баринової О.І., розглянувши за правилами загального позовного провадження справу
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Лайтджин» (вул.Ростиславська, буд.11Б, оф.207, м.Київ, 04116; ідентифікаційний код 40700023)
до Фізичної особи-підприємця Красіна Вадима Юрійовича ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 )
про стягнення 205 256,01 грн

За участі представників:
позивача: Висторобець В.О.;
відповідача: Васильченко Л.І.;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Лайтджин» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Красіна Вадима Юрійовича про стягнення 205 256,01 грн, з яких 100 673,04 грн заборгованості, 36 242,29 грн пені, 57 389,89 грн інфляційних втрат та 10 950,79 грн 3% річних.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань щодо оплати поставленого за договором поставки № 33/6 від 07.09.2017 товару.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.09.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, встановлено сторонам строки для подання ними відповідних заяв по суті справи.
02.10.2025 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач заперечує проти задоволення позову, посилаючись на те, що він не отримував товар, що зазначений у наданій позивачем видатковій накладній № 461 від 14.03.2022 на суму 100 673,04 грн. При цьому відповідач наголошує, що на вказаній видатковій накладній відсутня печатка відповідача, а підпис, що в ній міститься, виконано не відповідачем, а іншою особою, на підтвердження чого надає висновок спеціаліста № 09 від 19.09.2025 Відокремленого підрозділу Приватного підприємства «Консалтинг Експерт Груп «Діктум-Фактум «Центр Експертиз та оцінки». 
07.10.2025 від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій позивач вважає наданий відповідачем висновок спеціаліста неналежним доказом та доводить реальність господарської операції щодо поставки товару за видатковою накладною № 461 від 14.03.2022 із посиланням на попередні видаткові накладні, складені на виконання умов договору поставки № 33/6 від 07.09.2017, підпис відповідача на яких не завжди скріплювався печаткою. Крім того на підтвердження поставки товару за спірною видатковою накладною позивач надав заяву свідка - директора позивача, а також докази реєстрації податкової накладної, складеної за результатами цієї господарської операції.
13.10.2025 від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких він наголошує на тому, що надані позивачем докази не підтверджують поставку товару. Додатково відповідач відзначає, що він не є платником ПДВ, тому факт реєстрації податкової накладної є виключно питанням внутрішнього бухгалтерського обліку позивача.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.10.2025 розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 08.12.2025.
05.12.2025 від позивача надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання та продовження строку підготовчого провадження.
У підготовче засідання 08.12.2025 з`явився представник відповідача, представник позивача не з`явився.
У підготовчому засіданні 08.12.2025 було продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та оголошено перерву до 19.01.2026.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.12.2025 позивача повідомлено про те, що підготовче засідання призначено на 19.01.2026.
09.01.2026 від позивача надійшла заява про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.01.2026 заяву позивача про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції задоволено.
13.01.2026 від позивача надійшло клопотання про поновлення строку для подачі доказу та долучення доказу, а саме заяви свідка ОСОБА_1 від 16.12.2025.
19.01.2026 від відповідача надійшли клопотання про постановлення окремої ухвали, клопотання про поновлення строку для подачі доказу та долучення доказу, а саме заяви свідка ОСОБА_2 від 14.01.2026 та клопотання про відкладення судового засідання.
У підготовче засідання 19.01.2026 з`явився представник позивача, представник відповідач не з`явився.
У підготовчому засіданні 19.01.2026 судом було відмовлено в задоволенні клопотань відповідача про відкладення судового засідання та про постановлення окремої ухвали з огляду на їх безпідставність, відмовлено відповідачу в поновленні строку для подання доказу та у зв`язку із пропуском строку подання доказів на підставі статті 118 Господарського процесуального кодексу України залишено без розгляду клопотання відповідача про долучення доказу. Крім того судом поновлено позивачу строк подання доказів та долучено до матеріалів справи заяву свідка ОСОБА_1 від 16.12.2025, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 26.02.2026, а також дозволено позивачу надати уточнення до розрахунку пені.
19.01.2026 від позивача надійшли пояснення до розрахунку пені.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.01.2026 відповідача повідомлено про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 26.02.2026.
19.02.2026 від відповідача надійшла заява про відшкодування витрат, пов`язаних з розглядом справи.
У судове засідання 26.02.2026 з`явились представники сторін.
Представник позивача надав суду усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.
Представник відповідача, також, надав суду усні пояснення по суті спору, проти позову заперечував з підстав наведених у відзиві.
У судовому засіданні 26.02.2026 судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

07.09.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лайтджин» (постачальник) та Фізичною особою-підприємцем Красіним Вадимом Юрійовичем (покупець) було укладено договір поставки № 33/6 (далі - Договір), відповідно до розділу 1 якого постачальник зобов`язується передати у власність покупця товар - обладнання, реагенти та витратні матеріали згідно з отриманими письмовими заявками від покупця; покупець зобов`язується прийняти та оплатити вказаний товар постачальнику.
Згідно з пунктом 2.1 Договору найменування товару, його кількість та якісні показники, ціна товару за одиницю та по позиціях, а також загальна вартість товару, поставка якого буде здійснюватися у відповідності до отриманих письмових заявок від покупця, вказуються у рахунках-фактурах та видаткових накладних.
За умовами пунктів 4.2, 4.4 Договору оплата товару проводиться у національній грошовій одиниці на розрахунковий рахунок постачальника. Покупець здійснює оплату поставленого товару протягом 10 календарних днів з дати виписки товарної накладної.
Відповідно до пункту 7.5 Договору за порушення зобов`язань згідно з Договором винна сторона сплачує штрафні санкції в розмірі 0,2% від суми Договору за кожен день прострочки, але не нижче облікової ставки НБУ.
Договір вступає в силу з дати його підписання обома сторонами і діє до 31.12.2019. У випадку, якщо за 30 днів до закінчення дії даного Договору ні одна із сторін не надасть іншій стороні письмове повідомлення про його розірвання, договір пролонгується на наступний календарний рік (пункти 10.3, 10.4 Договору).
Позивач зазначає, що на виконання умов Договору він виставив відповідачу рахунок на оплату № 494 від 01.03.2022 на суму 100 673,04 грн та в подальшому відвантажив товар, про що свідчить видаткова накладна № 461 від 14.03.2022 на суму 100 673,04 грн, який відповідач прийняв, проте власні зобов`язання щодо оплати поставленого товару не виконав.
Також 14.03.2022 позивач склав податкову накладну № 17 від 14.03.2022 за фактом поставки товару відповідно до видаткової накладної № 461 від 14.03.2022 на суму 100 673,04 грн, яку 27.05.2022 зареєстровано в Єдиному реєстрі податкових накладних.
З огляду на те, що відповідач не розрахувався з позивачем за поставлений товар, позивач звернувся до суду з цим позовом, у якому просить стягнути з відповідача на свою користь 100 673,04 грн заборгованості, 36 242,29 грн пені, 57 389,89 грн інфляційних втрат та 10 950,79 грн 3% річних.
Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач посилається на та, що він не отримував від позивача товар і не підписував видаткову накладну № 461 від 14.03.2022 на суму 100 673,04 грн.
Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Укладений між сторонами Договір, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні статті 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків, та за своєю правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.
Відповідно до частин 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Статтею 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно зі статтею 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження виконання свого обов`язку за Договором щодо поставки товару позивачем було складено видаткову накладну № 461 від 14.03.2022 на суму 100 673,04 грн, яка містить підпис відповідача про отримання товару.
Водночас відповідач заперечує замовлення і отримання вказаного товару, а також зазначає, що він не підписував видаткову накладну № 461 від 14.03.2022 і на ній відсутній відбиток печатки, що він використовує в господарській діяльності.
На підтвердження того, що підпис від імені Красіна В.Ю. у видатковій накладній № 461 від 14.03.2022 виконано не ним, а іншою особою, відповідач посилається на висновок спеціаліста Відокремленого підрозділу Приватного підприємства «Консалтинг Експерт Груп «Діктум-Фактум «Центр Експертиз та оцінки» Михайлова В.О. № 09 від 19.09.2025.
Надаючи оцінку наданому відповідачем висновку спеціаліста, суд дійшов висновку про те, що цей доказ не є допустимим у розумінні статті 77 Господарського процесуального кодексу України.
Так, згідно з частинами 1, 2 статті 71 Господарського процесуального кодексу України спеціалістом є особа, яка володіє спеціальними знаннями та навичками, необхідними для застосування технічних засобів, і призначена судом для надання консультацій та технічної допомоги під час вчинення процесуальних дій, пов`язаних із застосуванням таких технічних засобів (фотографування, складання схем, планів, креслень, відбору зразків для проведення експертизи тощо). Допомога та консультації спеціаліста не замінюють висновок експерта.
Відповідно до частин 1, 2 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Частинами 1, 2 статті 77 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
За приписами частин 1, 2, 5, 6 статті 101 Господарського процесуального кодексу України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права та обов`язки, що і експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду.
Суд відзначає, що у наданому відповідачем висновку спеціаліста не зазначено про те, що спеціаліст, який проводив дослідження, був обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.
Крім того, як слідує зі змісту вищевказаного висновку спеціаліста, всупереч вимогам розділу 1 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 53/5 від 08.10.1998 для проведення почеркознавчого дослідження спеціалісту було надано не оригінал видаткової накладної № 461 від 14.03.2022, а технічне зображення. До того ж, спеціалісту не були надані умовно-вільні та експериментальні зразки підпису Красіна В.Ю.
В ухвалі від 29.10.2025 суд, враховуючи характер доказів у справі, значення справи для сторін та оскільки при вирішенні спору може виникнути потреба у проведенні огляду письмових доказів, витребуванні додаткових доказів, призначенні експертизи, вирішив перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та призначити підготовче засідання. Проте відповідач клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи не заявив, поклавшись на підготовлений на його замовлення висновок спеціаліста.
За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що відповідач не довів належними та допустимими доказами своїх доводів, що підпис у видатковій накладній № 461 від 14.03.2022 про отримання товару виконано не Красіним В.Ю., а іншою особою.
Наведене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 16.10.2025 у справі № 482/220/22 та від 14.01.2026 у справі № 922/4558/24.
Відповідно до частин 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з частинами 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18).
Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Тобто обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Таким чином, враховуючи недоведеність тверджень відповідача про те, що підпис у видатковій накладній № 461 від 14.03.2022 про отримання товару виконано не Красіним В.Ю., а іншою особою, а також недоведеність передання замовлень щодо поставки товару за Договором виключно в письмовій формі, доводи позивача про те, що товар за вказаною видатковою накладною було поставлено відповідачу за попередньою домовленістю в усній формі (за телефоном), з урахуванням поданих позивачем доказів, зокрема подальшої реєстрації податкової накладної за фактом цієї поставки та попередніх первинних документів, які свідчать про не систематичність використання відповідачем наявної в нього печатки, визнаються судом більш вірогідними, ніж доводи відповідача про те, що він спірний товар не отримував.
Суд також не приймає доводи відповідача про те, що поставка за умовами Договору мала бути підтверджена товарно-транспортними накладними, оскільки по-перше у Договорі сторони узгоджували складання товарних, а не товарно-транспортних накладних, а по-друге, відповідно до пункту 2.1 Договору найменування товару, його кількість та якісні показники, ціна товару за одиницю та по позиціях, а також загальна вартість товару, поставка якого буде здійснюватися у відповідності до отриманих письмових заявок від покупця, вказуються у рахунках-фактурах та видаткових накладних. 
У цьому контексті варто зауважити, що з наданих відповідачем доказів вбачається, що за фактом постачання товару за Договором сторони складали лише видаткові накладні. Доказів складання сторонами товарно-транспортних накладних відповідач не надав.
Враховуючи вищенаведене, а також зважаючи на те, що видаткова накладна № 461 від 14.03.2022 містить найменування суб`єктів господарювання, підписи осіб, які передають та отримують товар, найменування товару, його кількість, вартість, та інші необхідні реквізити, тобто відповідає вимогам статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», суд дійшов висновку про те, що ця накладна є первинним документом, який фіксує факт здійснення господарської операції та є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунку за отриманий товар.
Відповідно до частини 1 статті 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.
За приписами частин 1, 2 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.
Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
З урахуванням погодженого сторонами у пункті 4.4 Договору порядку розрахунків, зобов`язання відповідача з оплати товару мало бути виконано протягом 10 календарних днів з дати виписки видаткової накладної.
Відтак, приймаючи до уваги умови укладеного сторонами Договору, суд приходить до висновку, що строк виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань є таким, що настав.
За приписом частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 1 статті 525 Цивільного кодексу України).
Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
З огляду на викладене, оскільки невиконання грошового зобов`язання відповідачем за Договором підтверджується матеріалами справи, доказів сплати боргу в повному обсязі відповідач не надав, позовна вимога про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 100 673,04 грн визнається судом обґрунтованою.
Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 36 242,29 грн пені, 57 389,89 грн інфляційних втрат та 10 950,79 грн 3% річних.
Як встановлено частиною 1 статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).
За змістом статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
За приписами частин 1, 2 статті 551 Цивільного кодексу України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Відповідно до пункту 7.5 Договору за порушення зобов`язань згідно з Договором винна сторона сплачує штрафні санкції в розмірі 0,2% від суми Договору за кожен день прострочки, але не нижче облікової ставки НБУ.
З огляду на викладене, оскільки невиконання відповідачем зобов`язання з оплати товару підтверджується матеріалами справи, позовна вимога про стягнення з відповідача пені, нарахованої на підставі пункту 7.5 Договору, за неналежне виконання грошового зобов`язання, визнається судом обґрунтованою.
Водночас позивачем не враховано, що згідно зі статтями 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Відтак, оскільки пункт 7.5 Договору передбачає сплату пені в розмірі 0,2% від суми Договору за кожен день прострочки, що перевищує встановлений законом граничний розмір пені, суд здійснює власний розрахунок пені, не виходячи, при цьому, за заявлений позивачем період нарахування (а саме, за 180 днів з 21.10.2024 до 18.04.2025, про що позивач зазначив в поданій до суду 19.01.2026 заяві-поясненні до розрахунку штрафних санкцій) та обмежуючись подвійною обліковою ставкою Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня:
- з 21.10.2024 по 12.12.2024 (100 673,04 x (2 x 13,00 : 366) x 53 днів : 100) = 3 790,37 грн;
- з 13.12.2024 по 31.12.2024 (100 673,04 x (2 x 13,50 : 366) x 19 днів : 100) = 1 411,07 грн;
- з 01.01.2025 по 23.01.2025 (100 673,04 x (2 x 13,50 : 365) x 23 днів : 100) = 1 712,82 грн;
- з 24.01.2025 по 06.03.2025 (100 673,04 x (2 x 14,50 : 365) x 42 днів : 100) = 3 359,45 грн;
- з 07.03.2025 по 18.04.2025 (100 673,04 x (2 x 15,50 : 365) x 43 днів : 100) = 3 676,63 грн.
Загальний розмір пені, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача склав 13 950,34 грн.
Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Як встановлено судом, позивачем неправильно визначено момент, з якого грошові зобов`язання відповідача стали простроченими, позаяк позивач визначив початок періоду прострочення з дати видаткової накладної (14.03.2022), хоча відповідно до пункту 4.4 Договору зобов`язання відповідача з оплати товару мало бути виконано протягом 10 календарних днів з дати виписки видаткової накладної. Таким чином виконання зобов`язання вважається простроченим з 25.03.2022.
З урахуванням викладеного суд здійснює перерахунок 3% річних та інфляційних втрат за період з 25.03.2022 по 14.08.2025.
Так, за підрахунком суду, проведеним не виходячи за заявлений позивачем період нарахування (до 14.08.2025), загальний розмір 3% річних склав 10 243,83 грн, який розраховано наступним чином:
- з 25/03/2022 до 31/12/2023 (100 673,04 x 3 % x 647 : 365) = 5 353,60 грн;
- з 01/01/2024 до 31/12/2024 (100 673,04 x 3 % x 366 : 366) = 3 020,19 грн;
- з 01/01/2025 до 14/08/2025 (100 673,04 x 3 % x 226 : 365) = 1 870,04 грн.
Розмір втрат позивача від інфляції за період з квітня 2022 року по липень 2025 року судом розраховано у такий спосіб:
- 100 673,04 x 1.47176848 - 100 673,04 = 47 494,37 грн.
Відповідно до частин 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З огляду на вищевикладене, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено часткову обґрунтованість заявленого позову, відтак до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають 100 673,04 грн заборгованості, 13 950,34 грн пені, 10 243,83 грн 3% річних та 47 494,37 грн інфляційних втрат.
Судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 078,84 грн, відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, в розмірі 2 585,42 грн - на відповідача, в розмірі 493,42 грн - на позивача.

Керуючись статтями 129, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.
2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Красіна Вадима Юрійовича ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Лайтджин» (вул.Ростиславська, буд.11Б, оф.207, м.Київ, 04116; ідентифікаційний код 40700023) заборгованість в розмірі 100 673 (сто тисяч шістсот сімдесят три) грн 04 коп., пеню в розмірі 13 950 (тринадцять тисяч дев`ятсот п`ятдесят) грн 34 коп., 3% річних в розмірі 10 243 (десять тисяч двісті сорок три) грн 83 коп., інфляційні втрати в розмірі 47 494 (сорок сім тисяч чотириста дев`яносто чотири) грн 37 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 585 (дві тисячі п`ятсот вісімдесят п`ять) грн 42 коп.
3. В іншій частині позову відмовити.
4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26.02.2026.

Суддя Т.П. Капцова