Справа № 739/2421/25
Провадження № 2/739/93/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2026 року          м. Новгород-Сіверський

Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області у складі:
головуючого судді Іващенка І.К.,
секретарів судового засідання: Шкурат О.Г., Неживець К.В.,
за участю:
представника позивача – ОСОБА_1 ,
представника третьої особи – Глазова-Конащук А.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Новгород-Сіверський Чернігівської області в режимі відеоконференції за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , який діє в інтересах неповнолітнього сина – ОСОБА_4 , третя особа без самостійних вимог 1 - Міністерство юстиції України, третя особа без самостійних вимог 2 - Служба у справах дітей та сімї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про визнання договору дарування частки квартири недійсним,
ВСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_2 звернулась в суд з вищевказаним позовом, вказавши що 23 листопада 2024 року вона, уклала договір дарування 5/8 часток квартири, відповідно до якого подарувала онуку, неповнолітньому ОСОБА_4 5/8 часток квартири АДРЕСА_1 , посвідченого державним нотаріусом Осипенко П.В. Восьмої київської нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 3-987. 
Вважає, що укладаючи вказаний договір, неповнолітній онук ОСОБА_4 та його батько ОСОБА_3 , ввели ОСОБА_2 в оману, щодо істотних обставин, які мають важливе значення, а тому на думку позивачки договір дарування частки квартири, в розумінні чинного законодавства та дійсних обставин, є недійсним, з наступних питань.
Пояснює, що з 2012 року вона проживала з донькою ОСОБА_5 та онуком ОСОБА_4 у гуртожитку по АДРЕСА_2 , у кімнаті 114, яку їм було надано КП «Господар» Дарницького району м. Києва. Переїзд позивачки до доньки відбувся у зв`язку з хворобою останньої.
ІНФОРМАЦІЯ_1 донька померла. В зв`язку з чим позивачка залишилася проживати з малолітнім онуком. За життя донька отримала сертифікат на зайняття приміщення № 104-В у гуртожитку по АДРЕСА_2 , яке є нежитлове, хоча онук зареєстрований у кімнаті АДРЕСА_3 . Батько онука проживає окремо.
Договір про надання в тимчасове користування приміщення в гуртожитку, був переукладений з позивачкою, яка оплачує всі житлово-комунальні послуги. Позивачка була офіційно працевлаштована з 16.01.2018 року по 20.12.2024 рік в КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва», якому було передано на обслуговування гуртожиток по АДРЕСА_2 .
Позивачка вважала, що має право на приватизацію даної кімнати та погодилася на вмовляння онука та його батька уклавши договір дарування частки квартири АДРЕСА_1 та подаривши онуку 5/8 частки квартири.
Згодом стало питання про узаконення кімнати № 104-В у гуртожитку по АДРЕСА_2 , а саме видачі позивачки ордера на кімнату. 06.11.2025 року Голова Дарницької у м. Києві державної адміністрації повідомив ОСОБА_2 , що вона в КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» вже не працює та не має права на проживання та приватизацію кімнати АДРЕСА_4 . Таке право має її онук.
Вказує, що будучі юридично необізнаною людиною, погодившись на вмовляння онука та його батька вона фактично залишилася без квартири.
Позивачка вважає, що договір дарування від 23 листопада 2024 року є таким , що укладений під впливом обману, оскільки позивача введено в оману щодо його правових наслідків. На момент його підписання, позивачка не отримала належного роз`яснення змісту та правових наслідків цієї угоди , вона не відповідала реальній волі на момент укладення договору.
Просила визнати недійсним договір дарування 5/8 частини квартири АДРЕСА_1 посвідчений державним нотаріусом Восьмої київської нотаріальної контори Осипенко П.В. за № 3-987.
Ухвалою суду від 21.11.2025 року відкрито загальне позовне провадження.
04.12.2025 на адресу суду від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності позивача.
04.12.2025 від ОСОБА_3 , який діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_4 надійшла заява по суті позовних вимог ОСОБА_2 , де вказує про визнання позовних вимог та їх задоволення. Просить справу розглядати за відсутності відповідача.
08.12.2025 від представника третьої особи Міністерства юстиції України надійшли пояснення по справі, в яких представник третьої особи ОСОБА_6 вказує, що МЮ України не вчиняла жодних нотаріальних дій та на її думку в якості третьої особи повинно бути залучено замість МЮ України Восьму київську державну нотаріальну контору.
24 грудня 2025 року ухвалою суду, для з`ясування питання саме до кого позивачка звернулася з позовними вимогами, до ОСОБА_3 або/та ОСОБА_4 та залучення в якості третьої особи на стороні відповідача орган опіки та піклування підготовче засідання було відкладено на іншу дату з обов`язковою участю сторін у справі.
06.01.2026 року від представника позивача – адвоката Даниленко Т.І. на адресу суду надійшла заява про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, а також уточнення відомостей щодо відповідача у справі, де вказала, що позовна заява подана саме до онука ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , батько неповнолітнього ОСОБА_3 вказаний виключно, як його законний представник. Не заперечувала про залучення в якості третьої особи Службу у справах дітей та сім`ї Дарницької районної державної адміністрації в м. Києві.
Ухвалою суду від 16 січня 2026 року залучено до участі у справі, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – Службу у справах дітей та сім`ї Дарницької районної державної адміністрації в м. Києві та залучено в якості законного представника неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , його батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , закрито підготовче провадження та справа призначена до розгляду по суті з обов`язковою участю сторін.
У судовому засіданні представник позивач – адвокат Даниленко Т.І. позовну заяву підтримала з підстав викладених у позові та пояснила, що відповідач та його законний представник шляхом обману умовили позивачку подарувати онуку 5/8 часток квартири АДРЕСА_1 . На даний час позивачка, будучі хворою людиною похилого віку залишилася без свого житла. Приватизувати кімнату у гуртожитку вона не може тому просить задовольнити позовні вимоги її довірителя ОСОБА_2 .
У судовому засіданні представник третьої особи – Міністерства юстиції України Глазова-Конащук А.В. поклалася на розсуд суду. 
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної державної адміністрації в м. Києві в судове засідання не з`явилася надала заяву в якій просила розглянути справу без участі представника та ухвалити рішення відповідно до законодавства з максимальним врахуванням інтересів малолітньої дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази по справі, дійшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що ОСОБА_4 є сином ОСОБА_3 та померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_7 , та онуком ОСОБА_2 (а.с. 11-13).
05 грудня 2018 року позивачка ОСОБА_2 та Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва», в особі виконувача обов`язків директора Волкотруба Павла Віталійовича уклали договір № 14 та додаток №1 до договору про надання в тичасове користування приміщення в гуртожиткі за адресою: АДРЕСА_5 , строком до 05 грудня 2019 року, включно (а.с. 19-21).
Згідно договору дарування від 23 листопада 2024 року, який посвідчений державним нотаріусом Восьмої київської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 3-987, ОСОБА_2 подарувала, а неповнолітній ОСОБА_4 (за згодою батька) прийняв у дар 5/8 часток квартири АДРЕСА_1 (а.с. 8,9). 
Пунктом 7 договору сторони у присутності нотаріуса стверджують, що: вони однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки; договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; їх волевиявлення, як сторін за договором є вільним і відповідає їх внутрішній волі; договір, що укладається не має характеру фіктивного та удаваного правочину; сторони не обмежені у праві укладати правочини; сторони не визнані в установленому порядку недієздатними (повністю або частково); сторони не страждають в момент укладення цього договору на захворювання, що перешкоджають усвідомлення його суті; сторони вільно володіють українською мовою, що дає кожному з них змогу правильно зрозуміти зміст договору; проект цього договору, складений нотаріусом з урахуванням умов, визначених сторонами та умов, які є обов`язковими, ними прочитаний, кожному зрозумілий і кожним схвалений.
Пунктом 11 договору Дарувальниця довела до відома Обдаровуваного, а Обдаровуваний взяв до уваги той факт, що відчужувана частка квартири є особистою приватною власністю ОСОБА_8 , оскільки отримана нею у власність в порядку спадкування та порядку приватизації.
Визначено, що сторони свідчать, що у тексті даного договору визначені усі істотні умови, що стосуються дарування зазначеної частки будинку. Будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення договору і не відображені у його тексті, після підписання договору не матимуть правового визначення.
За п. 15 договору зміст ст.ст. 182, 215-220, 225, 228-236, 717-728 Цивільного кодексу України, ст.ст. 57,59, 60 Сімейного кодексу України, вимогами Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572, в редакції затвердженій Постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року № 45 (із змінами, внесеними Постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2016 року № 1024, Постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2009 року № 5) сторонам нотаріусом роз`яснено.
Факт відсутності застосування санкцій передбачених статтею 4 Закону України «Про санкції, рішення про застосування яких прийняте Радою національної безпеки і оборони України та введено в дію указом Президента України, нотаріусом перевірено.
У відповідності з п. 17 договору, за проханням ОСОБА_2 , та у зв`язку із вадами зору, текст даного договору перед підписанням прочитаний нотаріусом, уголос у її присутності та їй зрозумілий і відповідає її волевиявленню.
Договір підписаний сторонами особисто за згодою батька Обдаровуваного.
За змістом статей 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Статтею 718 ЦК України визначено, що дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.
Частиною 2 статті 719 ЦК України передбачено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).
Судом встановлено, що оспорюваний договір дарування підписаний сторонами правочину, за згодою батька Обдаровуваного, учасники договору досягли згоди з усіх істотних його умов, сторони володіли необхідним обсягом цивільної дієздатності, волевиявлення учасників договору було вільним та відповідало їх внутрішній волі.
Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до положень статей 77, 78, 81 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За змістом ч.3,4 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Позивачка не надала належних, достовірних і достатніх доказів, а отже у судовому засіданні не знайшло підтвердження, про те, що договір дарування частини квартири був укладений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.
Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, не вигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац другий частини першої статті 229 ЦК України).
Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.
Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 №9 роз`яснено, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.
Згідно висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 16.06.2020 у справі №165/1368/17, від 05.09.2021 у справі №161/17523/16-ц , вирішуючи справи такої категорії, суди мають виходити з того, що наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 липня 2022 року у справі № 760/21633/15 (провадження № 61-4464св21) зазначено, що "тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. Подібні висновки викладені у поставах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 753/10863/16-ц (провадження № 61-34575св18, від 20 січня 2021 року у справі № 522/24005/17 (провадження № 5213св20)".
Позивачка не довела того, що батько ОСОБА_3 або/та відповідач ОСОБА_4 ввели її в оману, а отже при укладенні договору вона діяла всупереч своїй волі та дійсних намірів. До правоохоронних органів з цього приводу позивачка не зверталася. 
Суд критично відноситься до пояснень представника позивача, що остання не була обізнана щодо захисту своїх прав після укладення договору дарування, оскільки вона мала можливість безпосередньо після вчинення зазначеного правочину звернутися за правовою допомогою, до відповідних правоохоронних органів, що нею не було зроблено.
Суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, оскільки позивач не довела належними і допустимими доказами підстав заявлених нею вимог.
За таких обставин, підстави для задоволення позову відсутні.
Керуючись ст..ст.10,12,76-81, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-
ВИРІШИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування частки квартири недійсним – залишити без задоволення.
Рішення суду може бути оскаржено до Чернігівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 місце реєстрації: АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач : ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації, АДРЕСА_7 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .
Законний представник відповідача: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , місце реєстрації: АДРЕСА_8 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Третя особа 1: Міністерство юстиції України, місце знаходження: м. Київ, вул. Архітектора Городецького, 13, код ЄДРПОУ 00015622.

Третя особа 2: Служба у справах дітей та сімї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, місце знаходження: м. Київ, вул.. Ялтинська, 14, код ЄДРПОУ 37448223.

Суддя          І.К. Іващенко