ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/4088/25	Головуючий у 1-й інстанції Якімець Т.І. 	
Провадження № 22-ц/817/121/26 	Доповідач - Гірський Б.О.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого — Гірського Б.О.
суддів — Костіва О.З., Хоми М.В.
за участю секретаря — Гичко К.С., 
відповідача ОСОБА_1 та представника позивача 
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/4088/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 жовтня 2025 року (ухвалене суддею Якімцем Т.І., повний текст рішення складено 06 жовтня 2025 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Бадер (Ломакіна) Лілія Володимирівна про визнання недійсним договору дарування та скасування рішення про державну реєстрацію нерухомого майна, 
ВСТАНОВИВ:

В лютому 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що у січні 2020 року він звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із позовом (справа № 607/81/20) до ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації», Тернопільської міської ради, відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), ДП «Сетам», ТОВ «Коменерго Тернопіль 3», ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про скасування розпорядження про приватизацію, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання торгів недійсними, припинення речових прав. 
Свої позовні вимоги обґрунтував наступним: 21 травня 2018 року Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації видано свідоцтво про право власності на житло, відповідно до якого квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 у розмірі частки кожному.  Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 жовтня 2018 року у цивільній справі № 607/14899/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя затверджено мирову угоду, відповідно до якої в порядку грошової компенсації різниці вартості часток виділеного майна, він - ОСОБА_2 зобов`язався до 03 липня 2019 року добровільно сплатити ОСОБА_1 кошти в сумі 8 628 дол. США, що в гривневому еквіваленті становлять суму 244 000 грн.
Посилався на те, що 10 липня 2019 року старшим державним виконавцем Тернопільського міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 59499183 з виконання ухвали Тернопільського міськрайонного суду № 607/14899/18 від 03 жовтня 2018 року щодо компенсації різниці у вартості часток виділеного йому - ОСОБА_2 майна. 
21 серпня 2019 року старшим державним виконавцем Тернопільського міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області (далі – ТМВ ДВС ГУЮ в Тернопільській області) винесено постанову про арешт майна боржника ОСОБА_2 , відповідно до якої описано та накладено арешт на належної йому частки вищезазначеної квартири і 22 серпня 2019 року винесено постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності, яким складено висновок, відповідно до якого вартість майна частини спірної трикімнатної квартири складає 230 525 грн. 
17 грудня 2019 року ДП «Сетам» проведено електронні торги з реалізації арештованого майна, яке належало боржнику ОСОБА_2 , а саме: частини вказаної квартири за ціною продажу 230 525 грн. Відповідно до протоколу проведення електронних торгів № 454113 переможцем торгів визнано ОСОБА_1 Старшим державним виконавцем ТМВ ДВС ГТУЮ у Тернопільській області 26 грудня 2019 року складено акт про проведені електронні торги, у якому зазначено, що відповідно до протоколу про проведені електронні торги ДП «Сетам» № 454113 від 17 грудня 2019 року по лоту № 392289 переможцем визнано учасника ОСОБА_1 з ціною продажу 230 525 грн.
Згодом приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Бадер (Ломакіна) Л.В. 27 грудня 2019 року на підставі акту старшого державного виконавця про проведені електронні торги ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності на майно, що складається з частки квартири, яка раніше належала ОСОБА_2 та яка продана ОСОБА_1 за 230 525 грн. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27 грудня 2019 року № 195248127, ОСОБА_1 належить частка спірної квартири на підставі свідоцтва, виданого зазначеним приватним нотаріусом 27 грудня 2019 року.
Зазначав, що лише у грудні 2019 року він дізнався від державного виконавця ТМВ ДВС ГУЮ в Тернопільській області, що вищезазначене нерухоме майно приватизовано, і що йому належить на праві спільної часткової власності даної квартири, на яку було накладено арешт і яку в подальшому реалізовано ОСОБА_5 на електронних торгах.
Стверджував, що із заявою про приватизацію житла він не звертався, а тому, підпис на заяві від 14 березня 2018 року про передачу вищезазначеної квартири у приватну власність, є підробленим і йому не належить. Крім того, підпис у заяві про приватизацію цього нерухомого майна від імені ОСОБА_2 засвідчений службовою особою ТОВ «Коменерго Тернопіль 3», яка, на його думку, вчинила службове підроблення, за що має нести кримінальну відповідальність, оскільки він даної заяви не підписував та при її посвідченні посадовою особою присутній не був. Тому, вважав, що приватизація спірної квартири, у якій він постійно проживав, відбулась без його згоди, тобто, із порушенням вимог статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Тому, ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 березня 2020 року було задоволено заяву про забезпечення позову та заборонено вчиняти дії щодо відчуження спірної квартири.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 грудня 2021 року (справа № 607/81/20), яке залишене без змін постановою Тернопільського апеляційного суду 15 квітня 2022 року, визнано недійсним розпорядження органу приватизації за № 47542 від 21 травня 2018 року, видане міським бюро технічної інвентаризації Тернопільської міської ради, а також свідоцтво про право власності на житло, видане 21 травня 2018 року Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації про право спільної часткової власності на вищезгадану квартиру. Визнано недійсними електронні торги з реалізації арештованого нерухомого майна – частини трикімнатної квартири, результати яких оформлено протоколом № 454113 щодо проведення електронних торгів від 17 грудня 2019 року, реєстраційний номер лота: 392289. Припинено речове право спільної часткової власності ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 .
Крім того, рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 червня 2023 року (справа № 607/10563/22), яке залишене без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 03 жовтня 2023 року та постановою Верховного Суду від 08 травня 2024 року, вселено його - ОСОБА_2 до вказаної квартири.
Звертав увагу на те, що у ході судового розгляду справи № 607/10563/22 встановлено, що 03 травня 2023 року ОСОБА_1 подала до суду першої інстанції витяг з будинкової книги, який вказує на те, що 20 квітня 2023 року (під час розгляду цієї справи судом першої інстанції) позивача ОСОБА_2 було знято з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 . 
Верховний Суд у справі № 607/10563/22 дійшов висновку, що на момент звернення з позовом до суду він - ОСОБА_2 був зареєстрований у спірній квартирі, а ОСОБА_1 на момент звернення із заявою про зняття особи із зареєстрованого місця проживання не була власником квартири, в силу чинного рішення Тернопільського міськрайонного суду від 01 грудня 2021 року (справа № 607/81/20), а тому не могла звертатись із такою заявою.
Звертав увагу, що 11 травня 2023 року позивач звернувся із заявою про скасування запису Державного реєстру прав, посилаючись на рішення суду у справі № 607/81/20, проте 22 травня 2023 року державний реєстратор прав на нерухоме майно Легінь О.М. винесла рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій № 67695172, оскільки наявні обставини, які є підставою для відмови в проведенні реєстраційних дій, а саме: наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. 01 червня 2023 року ОСОБА_2 звернувся до відділу реєстрації проживання особи Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради з заявою щодо надання йому всіх документів, на підставі яких його було знято з реєстрації місця проживання. 13 червня 2023 року відділ реєстрації проживання особи Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради надало відповідь № 977/28-03, долучивши свідоцтво від 27 грудня 2019 року, видане приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Бадер (Ломакіна) Л.В., зареєстровано в реєстрі за № 1607, в якому вказано, що ОСОБА_1 належить на праві власності майно, що складається з частки спірної квартири, яка раніше належала ОСОБА_2 та придбана останньою за 230 525 грн. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 335691980 від 14 червня 2023 року, 27 червня 2019 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Бадер (Ломакіна) Л.В. зареєстровано спільної часткової власності зазначеної квартири, за ОСОБА_1 .
На підставі вищевказаного, у грудні 2023 року він - ОСОБА_2 звернувся із позовом до ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Бадер (Ломакіна) Л.В. про скасування та визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, скасування рішення державну реєстрацію прав та їх обтяжень, припинення та скасування державної реєстрації права спільної часткової власності.
Зазначав, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 липня 2024 року (справа № 607/24183/23), яке набрало чинності, визнано недійсним та скасовано свідоцтво, яке видане приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Бадер (Ломакіна) Л.В. 27 грудня 2019 року та зареєстровано в реєстрі за № 1607, про те, що ОСОБА_5 належить на праві власності майно, що складається з частки зазначеної квартири. Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. індексний номер 50518932, від 27 грудня 2019 року, яке прийнято приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Бадер (Ломакіна) Л.В. про державну реєстрацію за ОСОБА_5 права приватної спільної часткової власності на частки даної квартири.
Стверджував, що 09 листопада 2024 року дізнався від свого представника, який замовив інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, реєстраційний номер 1565243061101, про те, що частки спірної квартири, зареєстрована 15 жовтня 2024 року за ОСОБА_1 на підставі договору дарування, серія та номер: 1365, від 30 вересня 2021 року, укладеного з ОСОБА_3 – сином ОСОБА_5 , виданого приватним нотаріусом Бадер (Ломакіна) Л.В., Тернопільський міський нотаріальний округ, Тернопільська область.
Зазначав, що дарування ОСОБА_3 частки спірної квартири матері ОСОБА_5 , відбулося під час дії ухвали Тернопільського міськрайонного суду від 25 березня 2020 року (справа № 607/81/20), якою заборонено вчиняти дії щодо її відчуження. 
Звертав увагу на те, що державна реєстрація прав відбулася вже після того, як рішення суду у справі № 607/81/20, яким припинено право власності як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_3 набрало законної сили. 
Таким чином вважав, що дарувальник ОСОБА_3 та його мати ОСОБА_6 – обдаровувана, укладаючи договір дарування, діяли, очевидно, недобросовісно та зловживали правами стосовно нього - ОСОБА_2 , оскільки укладали договір дарування, який порушує його права, як користувача даної квартири, і який направлений на уникнення виконання судового рішення у справі № 607/81/20. 
Вважав, що оскільки порушення його права користування квартирою відбулось у результаті укладання договору дарування між ОСОБА_3 із ОСОБА_1 , заявлені позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування від 30 вересня 2021 року, а також скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 75557798 від 15.10.2024 року щодо частки у нерухомому майні за адресою: АДРЕСА_2 , опосередковують відновлення становища, яке існувало до порушення.
На підставі наведеного, просив визнати недійсним договір дарування від 30 вересня 2021 року, а також скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 75557798 від 15.10.2024 року щодо частки у спірній квартирі.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 жовтня 2025 року позов задоволено частково.
Договір дарування частки у праві власності на квартиру від 30 вересня 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Бадер (Ломакіна) Лілією Володимирівною, зареєстрований в реєстрі за № 1365, яким ОСОБА_3 безоплатно передав у власність ОСОБА_1 частку у праві власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що має наступні характеристики: складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 81,0 кв.м., житловою площею – 49,2 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1565243061101 – визнано недійсним.
Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 75557798 від 15 жовтня 2024 року, постановлене державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Бадер (Ломакіна) Лілією Володимирівною, яким вирішено провести державну реєстрацію прав за заявою ОСОБА_1 .
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Янчишин Володимир Йосифович, до приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Бадер (Ломакіна) Лілія Володимирівна про визнання недійсним договору дарування та скасування рішення про державну реєстрацію нерухомого майна – відмовлено у зв`язку з пред`явленням позову до неналежного відповідача.
Стягнуто солідарно із ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 211 грн. 20 коп.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати, які складаються з витрат на професійну (правничу) допомогу у розмірі 8 000 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції про визнання недійсним договору дарування та скасування рішення про державну реєстрацію нерухомого майна скасувати.
Звертає увагу на те, що суд першої інстанції взяв до уваги відомості із бази даних про реєстрацію заяв та запитів Державного реєстру речових прав №277473348 від 30 вересня 2021 року, тобто витяг чотирирічної давнини.
Вказує на те, що сторони договору дарування розпочали укладення вказаного договору 30 вересня 2021 року та на той час їм не було відомо про жодні заборони на відчуження квартири, оскільки суд не надіслав ухвали про забезпечення позову, однак встановивши, що така заборона дійсно існує, вона звернулася до суду із заявою про скасування заходів забезпечення позову, яку було задоволено.
Тому стверджує, що договір було відкрито 30 вересня 2021 року і закрито 15 жовтня 2024 року, тобто вважає, що моментом укладення договору є саме 15 жовтня 2024 року.
Крім того вважає, що оскаржуваний договір ніяк не зачіпає інтереси позивача.
Звертає увагу на те, що в судовому рішенні зазначено неправдивий факт про те, що вона заявляла клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, яку просив стягнути з неї позивач, та вважає, що це свідчить про те, що суддя фальсифікував факти.
Від представника позивача — адвоката Янчишина В.Й. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Також просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 9 000 грн. понесених витрат на правничу допомогу.
Звертає увагу на те, що приватним нотаріусом Бадер Л.В. рішенням від 30.09.2021 року відмовлено в державній реєстрації права власності на 1/4 частку оспорюваної квартири за суб`єктом ОСОБА_1 , на підставі ухвали суду від 25 березня 2020 року (справа № 607/81/20) якою заборонено вчинення дій щодо відчуження квартири.
Зазначає, що дане рішення та копія ухвали суду від 25 березня 2020 року (справа № 607/81/20) долучені нотаріусом до матеріалів справи, а тому суд обґрунтовано послався на дане рішення та відомості із бази даних про реєстрацію заяв та запитів Державного реєстру речових прав №277473348 від 30 вересня 2021 року, адже відмовляючи у реєстрації 30.09.2021 року, сторонам договору було відомо про наявність ухвали суду від 25 березня 2020 року (справа № 607/81/20) щодо заборони вчинення дій щодо відчуження квартири, що підтверджує вживання заходів відповідача з метою відчуження майна, всупереч ухвалі про забезпечення позову.
Звертає увагу на те, що згідно із доданих нотаріусом документів, 30.09.2021 року відмовлено в реєстрації на підставі заяви №48192993 поданої ОСОБА_3 , а 15.10.2024 року, нотаріусом проведено реєстрацію вже на підставі заяви ОСОБА_1 .
Відтак вважає, що 30.09.2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було відомо про ухвалу про забезпечення позову, а станом на 15.10.2024 року ОСОБА_1 було відомо про скасування права власності на майно, яке переходило в дар.
Звертає увагу на те, що державна реєстрація прав відбулася вже після того, як рішення суду у справі № 607/81/20, яким припинено право власності як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_3 набрало законної сили.
Вважає, що ОСОБА_3 та його мати ОСОБА_1 , укладаючи договір дарування, діяли очевидно недобросовісно та зловживали правами стосовно ОСОБА_2 , оскільки уклали договір дарування, який порушує права ОСОБА_2 , як користувача даної квартири, і який направлений на уникнення виконання судового рішення у справі №607/81/20.
Вважає, що спірний договір дарування укладено 15.10.2024 року, коли право власності на майно вже було скасоване рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01.12.2021 року.
Вказує на те, що оскаржуваний договір зачіпає інтереси позивача як особи, яка має право користування згаданою квартирою, що було встановлено, зокрема, судовим рішенням у справі №607/24183/23.
Звертає увагу на те, що вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, слід врахувати, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про скасування права власності на майно під час дії ухвали суду про забезпечення позову, яка прямо йому це забороняла робити; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна рішення судів у справі №607/81/20; 607/24183/23 неможливо виконати.
Вважає, що сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідачі діяли недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення виконання рішення суду.
В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_1 підтримала вимоги апеляційної скарги з мотивів, викладених у ній.
В судовому засіданні представник позивача — адвокат Янчишин В.Й. просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги з мотивів, викладених у відзиві.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів приходить до наступного.
За ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Вказаним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає в повній мірі.
Судом встановлено наступні обставини справи.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 грудня 2021 року, справа № 607/81/20, залишене без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 15 квітня 2022 року, позов ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Міське бюро технічної інвентаризації», Тернопільської міської ради, відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), державне підприємство «Сетам», Товариство з обмеженою відповідальністю «Коменерго Тернопіль 3», ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про скасування розпорядження про приватизацію, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання торгів недійсними, припинення речових прав – задоволено.
Визнано недійсним розпорядження органу приватизації за № 47542 від 21 травня 2018 року, видане міським бюро технічної інвентаризації Тернопільської міської ради, а також свідоцтво про право власності на житло, видане 21 травня 2018 року Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації про право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Визнано недійсними електронні торги з реалізації арештованого нерухомого майна (однієї четвертої) частини трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , результати яких оформлено протоколом № 454113 проведення електронних торгів від 17 грудня 2019 року, реєстраційний номер лота 392289.
Припинено речове право спільної часткової власності ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на квартиру за адресою АДРЕСА_2 (том 1, а.с. 16 – 26, 73 – 84).
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 червня 2023 року (справа № 607/10563/22), залишене без змін постановами Тернопільського апеляційного суду від 03 жовтня 2023 року та Верховного Суду від 08 травня 2024 року, вселено ОСОБА_2 до квартири за адресою АДРЕСА_2 (том 1, а.с. 30 – 44, 88 – 102).
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 липня 2024 року (справа № 607/24183/23), яке набрало чинності визнано недійсним та скасовано свідоцтво, яке видане приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Тернопільської області Бадер (Ломакіна) Л.В. 27 грудня 2019 року та зареєстровано в реєстрі за № 1607 про те, що ОСОБА_1 належить на праві власності майно, що складається з частки трикімнатної квартири, загальною площею 81,0 кв.м., житловою площею 49,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . 
Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 50518932 від 27 грудня 2019 року, яке прийняте приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Тернопільської області Бадер (Ломакіна) Л.В. про державну реєстрацію за ОСОБА_1 права приватної спільної часткової власності на частки у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 (том 1, а.с. 45 – 58, 103 – 116).
ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_3 , батьками якого є: батько – ОСОБА_2 , мати – ОСОБА_1 , про що свідчать свідоцтво про народження серія НОМЕР_1 , актовий запис за № 2331, та повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 00032875297 від 30 вересня 2021 року (том 1, а.с. 210 – 212).
Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло, серії НОМЕР_2 від 21 травня 2018 року, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 належить кожному по на праві спільної часткової власності квартира за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі свідоцтва, виданого згідно з розпорядженням (наказом) від 21 травня 2018 року № 47542 (том 1, а.с. 204). Вказане також відображено у витязі з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 125848762 від 31 травня 2018 року та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 277456479 від 30 вересня 2021 року (том 1, а.с. 200, 205).
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 277456720 від 30 вересня 2021 року ОСОБА_3 належить на праві спільної часткової власності частка квартири за адресою: АДРЕСА_2 (том 1, а.с. 201а).
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 березня 2020 року (справа № 607/81/20), заборонено вчиняти дії щодо відчуження квартири за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 81 кв.м., житловою площею 49,2 кв.м., яка зареєстрована на праві спільної часткової власності за ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ІПН: НОМЕР_3 ) 2/4 частини квартири, ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 , ІПН: НОМЕР_4 ) частина та ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , ІПН: НОМЕР_5 ) частина (том 1, а.с. 27, 85, 217).
30 вересня 2021 року ОСОБА_3 подав заяву до приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Бадер (Ломакіна) Л.В., в якій вказав, що на час посвідчення цього договору, не існує жодних підстав для зменшення або обмеження прав та інтересів дітей, недієздатних та обмежено дієздатних осіб під час вчинення дарування частки квартири ніякі діти, недієздатні та обмежено дієздатні особи не мають права користування квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 (том 1, а.с. 208).
Договором дарування частки у праві власності на квартиру від 30 вересня 2021 року, посвідченим приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Бадер (Ломакіна) Л.В., зареєстрованим в реєстрі за № 1365, ОСОБА_3 безоплатно передав у власність ОСОБА_1 частку у праві власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що має наступні характеристики: складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 81,0 кв.м., житловою площею – 49,2 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1565243061101 (том 1, а.с. 199). 
Рішенням про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 30 вересня 2021 року відмовлено у державній реєстрації права власності, форма власності: приватна, спільна часткова, розмір частки на квартиру з реєстраційним номером: 1565243061101, що розташована: АДРЕСА_2 , за суб`єктом ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , на підставі ухвали суду від 25 березня 2020 року (справа № 607/81/20) щодо заборони вчинення дій щодо відчуження квартири (том 1, а.с. 218). Вказане також підтверджується відомостями із бази даних про реєстрацію заяв та запитів Державного реєстру речових прав № 277473348 від 30 вересня 2021 року (том 1, а.с. 215). 
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 серпня 2024 року (справа № 607/81/20), скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 березня 2020 року у справі № 607/81/20 (том 1, а.с. 28, 29, 86, 87).
15 жовтня 2024 року ОСОБА_1 звернулася із заявою про державну реєстрацію прав (право власності, право довірчої власності як спосіб забезпечення виконання зобов`язань, спеціальне майнове право, право інвестора), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1565243061101 (том 1, а.с. 196).
Вказана заява була зареєстрована за № 63464496 від 15 жовтня 2024 року, про що свідчать відомості із бази даних про реєстрацію заяв та запитів Державного реєстру речових прав (том 1, а.с. 197).
Рішенням про державну реєстрацію прав № 75557798 від 15 жовтня 2024 року, постановленим державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Бадер (Ломакіна) Л. В., вирішено провести державну реєстрацію прав за цією заявою (том 1, а.с. 198).
Як вказано в Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 403066985 від 09 листопада 2024 року, та відповіді з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 1158760 від 28 лютого 2025 року щодо об`єкта нерухомого майна під реєстраційним № 1565243061101, ОСОБА_1 належить на праві спільної часткової власності частка квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 81 кв.м., житловою площею 49,2 кв.м., на підставі договору дарування, серія та номер: 1365, виданий 30 вересня 2021 року приватним нотаріусом Бадер (Ломакіна) Лілією Володимирівною, Тернопільський міський нотаріальний округ, Тернопільська область (том 1, а.с. 15, 72, 120 – 124).
11 лютого 2025 року ОСОБА_2 звернувся до державного реєстратора із заявою про скасування державної реєстрації прав, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1565243061101 (том 1, а.с. 60, 118).
Рішенням про відмову в проведенні реєстраційних дій № 77174429 від 11 лютого 2025 року, ухваленого державним реєстратором прав на нерухоме майно О. Говорченко, відмовлено у проведенні реєстраційних дій за заявою, у зв`язку з наявними суперечностями між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями (том 1, а.с. 59, 117).
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позовна вимога ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним є обґрунтованою та підлягає задоволенню, оскільки оспорюваний правочин здійсненний без наміру настання правових наслідків, які за правовою природою притаманні договору дарування, а основною метою такого договору було унеможливлення належного виконання остаточного рішення суду щодо спірного майна, що є порушенням засад справедливості і добросовісності та має ознаки зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню.
Також суд вважав, що позовна вимога про скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень підлягає до задоволення, як така, що є похідною від задоволеної вимоги про визнання договору дарування недійсним.
Водночас суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимоги до приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Бадер (Ломакіна) Л.В., оскільки цей суб`єкт у спірних правовідносинах не може вважатися належним відповідачем у цій справі.
Рішення суду переглядається лише в частині задоволених позовних вимог, оскільки в частині відмовлених позовних вимог не оскаржується.
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції по суті вирішення позовних вимог з огляду на наступне.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (постанова Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).
Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Цивільно-правовий договір (у тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (у тому числі, вироку).
Договори, направлені на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) є недійсними.
Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.
У постановах Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справі № 904/7905/16, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16 від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17 виснував, що «З конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом».
Велика Палата Верховного Суду зауважила, що приватноправовий інструментарій (як в договірних, так і в позадоговірних відносинах) має використовуватись особами добросовісно, не зловживаючи правом. Зокрема, такий інструментарій не може використовуватись особою на шкоду іншим учасникам правовідносин. Правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір. Інакше такий правочин має кваліфікуватись судами як фраудаторний та, за наявності відповідної позовної вимоги, має бути визнаний недійсним (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2024 року в справі № 916/379/23 (провадження № 12-22гс24)).
Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)).
З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Так, судом встановлено, що у січні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із позовом (справа № 607/81/20) до ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації», Тернопільської міської ради, відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), ДП «Сетам», ТОВ «Коменерго Тернопіль 3»,  ОСОБА_1 , ОСОБА_4 ,  ОСОБА_3  про скасування розпорядження про приватизацію, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання торгів недійсними, припинення речових прав.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 грудня 2021 року (справа № 607/81/20), залишене без змін постановою Тернопільського апеляційного суду 15 квітня 2022 року (набрало законної сили), визнано недійсним розпорядження органу приватизації за № 47542 від 21 травня 2018 року, видане міським бюро технічної інвентаризації Тернопільської міської ради, а також свідоцтво про право власності на житло, видане 21 травня 2018 року Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації про право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 . Визнано недійсними електронні торги з реалізації арештованого нерухомого майна – (однієї четвертої) частини трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , результати яких оформлено протоколом № 454113 щодо проведення електронних торгів від 17 грудня 2019 року, реєстраційний номер лота: 392289. Припинено речове право спільної часткової власності ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 .
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 березня 2020 року (справа № 607/81/20) заборонено вчиняти дії щодо відчуження квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 81 кв.м., житловою площею 49,2 кв.м., яка зареєстрована на праві спільної часткової власності за ОСОБА_1 , 2/4 частини квартири, ОСОБА_4 , частина та ОСОБА_3 частина.
Однак незважаючи на вказану заборону, 30 вересня 2021 року між відповідачами укладено договір дарування частки у праві власності на спірну квартиру, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Бадер (Ломакіна) Л.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1365, згідно якого ОСОБА_3 безоплатно передав у власність ОСОБА_1 частку у праві власності на зазначене нерухоме майно.
Колегія суддів акцентує увагу на тому, що спірний договір дарування було укладено, в розумінні ст. 717, 719 ЦК України, саме 30 вересня 2021 року, тобто майже через 1 рік і 9 місяців після звернення ОСОБА_2  у січні 2020 року із позовом (справа № 607/81/20), де зокрема однією із вимог було припинення речових прав сторін даного договору (на їх частки у праві спільної часткової власності в спірній квартирі).
При цьому, ОСОБА_1 брала участь у розгляді справи № 607/81/20, зокрема подавала відзив на позовну заяву, тобто усвідомлювала можливі юридичні наслідки у випадку задоволення позовних вимог.
Крім того, рішенням про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 30 вересня 2021 року державним реєстратором Бадер Л.В. (яка як приватний нотаріус нотаріально посвідчила договір дарування) було відмовлено у державній реєстрації права власності частки оспорюваної квартири за суб`єктом ОСОБА_1 , на підставі ухвали суду від 25 березня 2020 року (справа № 607/81/20) щодо заборони вчинення дій щодо відчуження квартири, що підтверджується відомостями із бази даних про реєстрацію заяв та запитів Державного реєстру речових прав № 277473348 від 30 вересня 2021 року.
Вказане дає підстави вважати, що в день укладення спірного договору дарування, сторонам було відомо про те, що існує заборона вчиняти дії щодо відчуження вищезгаданої квартири.
Доводи апеляційної скарги про те, що моментом укладення договору дарування є саме 15 жовтня 2024 року, коли було проведено державну реєстрацію права власності на 1/4 частки вищезгаданої квартири на підставі договору дарування від 30.09.2021 року, колегія суддів відхиляє, оскільки, як зазначалось вище, спірний договір дарування було укладено, в розумінні ст. 717, 719 ЦК України, саме 30 вересня 2021 року.
Так, рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 липня 2024 року (справа № 607/24183/23) було скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 50518932 від 27 грудня 2019 року про державну реєстрацію за ОСОБА_1 права приватної спільної часткової власності на частки у спірній квартирі. 
Водночас, під час розгляду справи № 607/24183/23 в суді апеляційної інстанції, ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 серпня 2024 року (справа № 607/81/20) було скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 березня 2020 року (справа № 607/81/20).
Разом з тим, 15 жовтня 2024 року, після того, як рішення суду у справі № 607/81/20, яким було припинено право власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на свої частки у вищезазначеній квартирі, набрало законної сили, остання звернулася із заявою про державну реєстрацію права власності на частку у спірній квартирі та рішенням про державну реєстрацію прав № 75557798 від 15 жовтня 2024 року, постановленим державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Бадер (Ломакіна) Л.В. таке право було зареєстрованим за відповідачкою.
Факт укладення договору дарування частки в об`єкті нерухомості під час існування заборони вчиняти дії щодо його відчуження, майже через 1 рік і 9 місяців після звернення ОСОБА_2 у січні 2020 року із позовом, в тому числі і до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (справа № 607/81/20), в якому, зокрема, однією із вимог було припинення речових прав сторін даного договору (права власності на їх частки у праві спільної часткової власності в спірній квартирі), а також факт вчинення дій пов`язаних із реєстрацією права на це нерухоме майно на підставі спірного договору дарування, дають підстави вважати, що характер вищезазначених дій відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у своїй сукупності є очевидно недобросовісним, спрямованим на унеможливлення виконання рішення суду у справі № 607/81/20, що є порушенням засад справедливості і добросовісності та має ознаки використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню.
Оскільки договір дарування вчинено всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), колегія суддів вважає, що місцевий суд прийшов до правильного висновку про необхідність задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору дарування від 30 вересня 2021 року.
Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (частина четверта статті 334 ЦК України).
Пункт 1 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження» №1952-IV від 01 липня 2004 року (далі – Закон №1952) визначає, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.
Згідно зі статтею 2 Закону № 1952 державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) – це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
При цьому абзацом другим частини третьої статті 26 Закону № 1952 встановлено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року (справа № 914/2350/18) міститься правова позиці про, те що вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно не може бути розцінена судами як неналежний спосіб захисту; задоволення такого позову призводить до внесення державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про речове право позивача на спірне нерухоме майно; це відновлює становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення; зазначене відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України (пункт 115).
Таким чином, з урахуванням похідного характеру, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що оскільки порушення прав та інтересів позивача відбулось у результаті державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_1 , заявлені ОСОБА_2 позовні вимоги про скасування державної реєстрації спірної частки у нерухомому майні за вищевказаною адресою, опосередковують відновлення становища, яке існувало до порушення, а відтак підлягають до задоволення.
Щодо стягнутих витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Частиною першою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
При цьому, пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України відносить витрати на професійну правничу допомогу саме до витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу.
Статею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Таким чином, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.
Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
Так, представник позивача в суді першої інстанції просив стягнути з відповідачів на користь позивача понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 100 000 грн.
В свою чергу, суд першої інстанції, врахувавши критерії реальності, розумності та співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи і виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) на підставі наданих стороною позивача доказів, дійшов висновку про зменшення витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції з 100 000 грн до 8 000 грн.
Водночас місцевим судом залишено поза увагою те, що на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції представником позивача було надано лише ордер на надання правничої допомоги серія ВО № 1098922 від 26 лютого 2025 року, однак жодних інших належних та допустимих доказів на підтвердження понесених витрат на правову допомогу (договору на правову допомогу, акту приймання-передачі наданих послуг, платіжних документів про оплату таких послуг, розрахунку витрат, детального опису виконаних робіт чи ін.) подано не було, як до закінчення судових дебатів у справі, так і протягом п`яти днів після ухвалення рішення з урахуванням того, що до закінчення судових дебатів у справі представник позивача зробив про це відповідну заяву.
Таким чином, суд першої інстанції безпідставно стягнув із відповідачів на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000 грн., а тому рішення суду в цій частині слід скасувати.
Водночас колегія суддів бере до уваги доводи відповідачки ОСОБА_2 про те, що судом першої інстанції в ухваленому рішенні невірно зазначено про те, що вона заявляла клопотання про зменшення розміру відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, які просив стягнути з неї позивач, оскільки матеріали справи не містять такого її письмового клопотання чи усного клопотання, яке б заявлялося нею в судовому засіданні, а тому вважає, що судом першої інстанції було допущено описку при вирішення такого питання.
Так, за загальним правилом, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе винятково на підставі клопотання іншої сторони в разі доведення нею недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Такі висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року в справі № 911/3312/21.
Водночас у частині третій статті 141 ЦПК України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. У такому випадку суд повинен конкретно визначити, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести обґрунтування такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи.
Наведені висновки сформульовані в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року в справі № 686/5757/23. 
Виходячи з наведеного, колегія суддів звертає увагу на те, що навіть за відсутності клопотання сторони у справі про зменшення розміру відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції не позбавлений можливості обмежити розмір таких витрат.
Виходячи з вищенаведеного суд апеляційної інстанції вважає, що клопотання відповідачки ОСОБА_1 про винесення окремої ухвали у зв`язку з допущеною судом першої інстанції опискою при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу до задоволення не підлягає, оскільки відсутні визначені ст. 262 ЦПК України підстави для постановлення окремої ухвали. 
Щодо стягнутого судового збору в суді першої інстанції.
Колегія суддів звертає увагу на те, що, вирішуючи питання про стягнення з відповідачів на користь позивача судового збору, суд першої інстанції помилково зазначив, що такі витрати підлягають саме до солідарного стягнення.
Так, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
При повному або частковому задоволенні позову до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.
Такий висновок також викладено і у постанові Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі 461/5420/14-ц.
У порушення наведеної норми процесуального права суд першої інстанції стягнув з відповідачів на користь позивача судовий збір в солідарному порядку, у зв`язку з чим оскаржуване рішення суду в цій частині підлягає зміні на підставі п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України.
Щодо стягнення з відповідачів на користь позивача витрат на правничу допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Так, на підтвердження понесених витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції представник позивача надав суду такі докази: договір про надання правничої допомоги від 15.04.2025 року, укладений між ОСОБА_2 та адвокатом Янчишиним В.Й., акт виконаних робіт №01 від 24.12.2024 року, згідно якого надано наступні послуги — підготовка та подача відзиву на апеляційну скаргу (5 год.) 7 500 грн.; представництво інтересів в суді (1 год.) 1 500 грн., всього на загальну суму 9 000 грн.
Дослідивши надані адвокатом докази понесених витрат на професійну правничу допомогу, вирішуючи чи є розмір витрат на правничу допомогу обґрунтованим і пропорційним до предмета спору в цій справі, колегія суддів вважає, що заявлені витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції на загальну суму 9 000 грн. не відповідають критерію розумності їхнього розміру, такі витрати не мають характеру необхідних, неминучих, а також не відповідають складності даної справи.
Беручи до уваги характер правовідносин у цій справі та складність даної справи, виконану адвокатом роботу, виходячи із засад цивільного законодавства щодо розумності та справедливості, колегія суддів вважає, що з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_2 підлягають стягненню 3 000 грн. понесених витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції - по 1 500 грн. з кожного.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції по суті вирішення спору не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Керуючись ст.ст. 374, 375, 376 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 жовтня 2025 року в частині стягнення судового збору - змінити та викласти його в наступній редакції:
“Стягнути із ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_5 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_6 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 1 211 грн. 20 коп. - по 605 грн. 60 коп. з кожного”.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 жовтня 2025 року в частині стягнення із ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_5 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_6 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 ) витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000 грн. - скасувати.
В решті рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 жовтня 2025 року - залишити без змін.
Стягнути із ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_5 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_6 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 ) 3 000 грн. понесених витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції - по 1 500 грн. з кожного.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 20 лютого 2026 року.

Головуючий        Гірський Б.О.

Судді:         Костів О.З. 

Хома М.В.