ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Справа №296/12114/23 Головуючий у 1-й інст. Шалота К. В.
Категорія 61 Доповідач Панкеєва В. А. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючої судді: Панкеєвої В.А.,
суддів: Григорусь Н.Й., 
Коломієць О.С..
за участю секретаря Добровольської В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №296/12114/23 за позовом ОСОБА_1 до Житомирської міської ради про визначення додаткового строку для прийняття спадщини,
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Савіцька Анна Олегівна
на окрему ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 20 листопада 2025 року, постановлену під головуванням судді Шалоти К.В. у м. Житомирі,

встановив:

У листопаді 2023 року представник ОСОБА_1 (далі - позивач) ОСОБА_3 звернулася до Корольовського районного суду м. Житомира із позовом до Житомирської міської ради (далі - відповідач) про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.
Позов обґрунтовувався тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , яка є бабусею ОСОБА_1 . За життя ОСОБА_4 склала заповіт від 19.12.2020, яким заповіла позивачу належну їй квартиру АДРЕСА_1 . Інших спадкоємців, які не вказані в заповіті, немає. ОСОБА_4 проживала одна.
Вказується, що представник ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Житомирського нотаріального округу ОСОБА_2 з метою оформлення документів для видачі свідоцтва про право ОСОБА_1 на спадщину за заповітом, однак нотаріус відмовив у видачі відповідного свідоцтва про право на спадщину, пославшись на те, що ОСОБА_1 пропустив строк для подання заяви про прийняття спадщини.
Посилалася на те, що спадщина після смерті ОСОБА_4 ніким не прийнята, відумерлою у встановленому законом порядку не визнана, згідно із заповітом позивач є єдиним спадкоємцем до майна померлої бабусі ОСОБА_4 , однак не зміг вчасно звернутися з заявою про прийняття спадщини, оскільки проживав в Києві і у зв`язку введенням в Україні воєнного стану з 24.02.2022 перебував на службі в територіальній обороні м. Києва, де виконував бойові завдання і не міг за власною волею покинути м. Київ для оформлення спадкових документів в м. Житомирі. Після завершення служби, ОСОБА_1 тривалий час страждав від посттравматичного розладу, перебував у пригніченому стані, мав розлад сну і проблеми з пам`яттю, внаслідок чого пропустив строк на прийняття спадщини. Представник позивача вказувала на поважність причин пропуску позивачем строк на прийняття спадщини та просила визначити позивачу додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , тривалістю в три місяці з дня набрання рішення суду законної сили.
Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 20 листопада 2025 року позов задоволено. Визначено ОСОБА_1 додатковий строк в три місяці з дня набрання рішенням законної сили, для подання заяви про прийняття спадщини після ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Стягнуто з Житомирської міської ради на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 1073,00 грн.
20 листопада 2025 року Корольовським районним судом м. Житомира постановлено у цивільній справі №296/12114/23 окрему ухвалу, яка стосується виявлення судом порушень під час вчинення нотаріальних дій приватним нотаріусом Житомирського нотаріального округу ОСОБА_2 Звернуто увагу приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_2 на необхідність усунення зазначених в окремій ухвалі виявлених судом недоліків в діяльності останнього та запобігання їх повторенню у майбутньому. Встановлено Міністерству юстиції України та приватному нотаріусу Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_2 строк надання суду відповіді з метою забезпечення виконання вказівок, що містяться в цій ухвалі, - протягом 15 днів з дня отримання копії ухвали.
Не погодившись із окремою ухвалою суду першої інстанції, 24 лютого 2026 року представник ОСОБА_2 - адвокат Савіцька А.О. подала апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати.
Апеляційна скарга мотивована тим, що окрема ухвала винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, за відсутності факту порушення матеріального або процесуального закону приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_2, без вказівки чіткого закону чи іншого нормативно-правового акту, вимоги яких порушено, за умови відсутності розуміння різниці між поняттям "заява про видачу свідоцтва про прийняття спадщини" та "заява про прийняття спадщини", які є абсолютно нетотожними поняттями. Зазначає, що оскаржувана ухвала підриває ділову репутацію приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_2, який діяв виключно в межах та у спосіб, що передбачені законодавством і ініціює додаткові заходи для контролюючих органів, зокрема, Міністерства юстиції України, Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України тощо, а тому безпосередньо породжує для нього правові наслідки та впливає на обсяг його прав та обов`язків.
Ухвалами Житомирського апеляційного суду від 03 березня 2026 року відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду на 11:00 год 02 квітня 2026 року.
В судовому засіданні представник  ОСОБА_2 - адвокат Савіцька Анна Олегівна апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином. 
За приписами ст.372 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Вислухавши пояснення представника апелянта, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 23.11.2023 приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_2 заведено спадкову справу №66/2023 до майна померлої ОСОБА_4 за заявою ОСОБА_3 , яка діє за довіреністю, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Половою М.В. 01.11.2023 і зареєстрованій в реєстрі за № 727 від імені ОСОБА_1 про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом.
23.11.2023 постановою приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_2 відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказану квартиру після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 у зв`язку з пропуском спадкоємцем встановленого законом строку на подання заяви про прийняття спадщини.
Суд першої інстанції, постановляючи окрему ухвалу, виходив із того, що приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_2 прийняв заяву про прийняття спадщини від представника спадкоємця, що суперечить вимогам статті 67 Закону "Про нотаріат", підпунктів 3.3., 3.6. пункту 3 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.
Колегія суддів не погоджується із такими висновками місцевого суду, з огляду на таке.
Відповідно до статті 1268 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. 
Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою-четвертою статті 1273 цього Кодексу.
Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Згідно зі ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.
Особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право подати заяву про прийняття спадщини без згоди своїх батьків або піклувальника.
Заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікун.
Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини.
З аналізу статей 1268, 1269 ЦК України вбачається, що спадкоємець має право прийняти спадщину або не прийняти її, при цьому прийняття спадщини здійснюється шляхом подання відповідної заяви нотаріусу або шляхом фактичного вступу у володіння спадковим майном, а заява про прийняття спадщини подається особисто спадкоємцем. Така заява є одностороннім правочином, спрямованим на набуття спадкових прав, і законодавець прямо встановлює вимогу щодо її особистого подання.
Водночас заява про видачу свідоцтва про право на спадщину має іншу правову природу та правове призначення. 
Згідно з частиною першою статті 67 Закону України "Про нотаріат" № 3425-XII від 02.09.1993 (далі - Закон № 3425-XII) свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. 
Отже, така заява не є способом прийняття спадщини, а є процесуальною дією, спрямованою на оформлення та підтвердження вже набутого права.
З метою вдосконалення порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 затверджено Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (далі - Порядок №296/5).
Відповідно до підпункту 2.1. пункту 2 глави 10 розділу II Порядку №296/5 спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини, або будь-яким нотаріусом незалежно від місця відкриття спадщини у випадках, встановлених абзацами першим, третім, четвертим пункту 21 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України, на підставі поданої (або такої, що надійшла засобами поштового зв`язку або технічними засобами електронних комунікацій) першою заяви (вимоги кредиторів), що свідчить про волевиявлення щодо спадкового та/або спільного майна:
про прийняття спадщини;
про відмову від прийняття спадщини;
про видачу свідоцтва про право на спадщину;
спадкоємця на одержання частини вкладу спадкодавця у банку (фінансовій установі);
про видачу свідоцтва виконавцю заповіту;
про згоду бути виконавцем заповіту;
про відмову від заповідального відказу;
другого з подружжя (колишнього з подружжя) про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя (колишнього подружжя) у разі смерті одного з подружжя (колишнього з подружжя);
про вжиття заходів до охорони спадкового майна;
вимоги кредитора спадкодавця до спадкоємців.
За приписами підпункту 3.3. пункту 3 глави 10 розділу II Порядку №296/5 заяви про прийняття спадщини подаються спадкоємцем особисто нотаріусу у письмовій формі.
Згідно із підпунктом 3.6. пункту 3 глави 10 розділу II Порядку №296/5 не допускається приймати заяви про прийняття спадщини, про відмову від неї або заяви про їх відкликання, складені від імені спадкоємців їх представниками, що діють на підставі довіреностей.
Разом із тим зазначені норми регулюють виключно порядок подання заяв про прийняття спадщини, відмову від неї або їх відкликання та не поширюються на заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину.
Так, статтею 237 ЦК України передбачено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.
Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів.
Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
Відповідно до статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
Отже, загальні положення цивільного законодавства, зокрема статті 237, 244 ЦК України, передбачають можливість здійснення особою своїх прав та обов`язків через представника, якщо інше прямо не встановлено законом. Обмеження щодо представництва мають бути прямо передбачені нормою закону та не можуть тлумачитися розширено. Оскільки законодавство не містить заборони щодо подання заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину через представника, така дія є допустимою.
З матеріалів справи вбачається, що 23 листопада 2023 року ОСОБА_3 , яка діяла за довіреністю, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Половою М.В. 01.11.2023 і зареєстрована в реєстрі за № 727 від імені ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_2 із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с.118 зв., 121 т.1) .
На підставі зазначеної заяви, 23 листопада 2023 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_2 заведено спадкову справу №66/2023 та постановою відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 у зв`язку з пропуском спадкоємцем встановленого законом строку на подання заяви про прийняття спадщини (а.с.115, 126 т.1) .
Отже, представником ОСОБА_1 була подана саме заява про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а не заява про прийняття спадщини. 
Незважаючи на це, суд першої інстанції дійшов висновку про порушення нотаріусом вимог законодавства, фактично ототожнивши різні за змістом та правовими наслідками заяви, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права та помилкового висновку про наявність порушень у діях нотаріуса.
Відповідно до статті 5 Закону № 3425-XII нотаріус зобов`язаний діяти відповідно до вимог законодавства та відмовляти у вчиненні нотаріальної дії у разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам. 
У даному випадку нотаріус, прийнявши заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину та відкривши спадкову справу, перевірив дотримання умов, необхідних для його видачі, що свідчить про дотримання нотаріусом вимог чинного законодавства та відсутність порушень з його боку.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 лютого 2019 року у справі № 800/500/16 зауважено, що окрема ухвала суду є процесуальним засобом необхідного належного реагування (судового впливу) на порушення законності, а також на причини та умови, що цьому сприяли, які виявлені ним саме під час судового розгляду. Постановлення такої ухвали є правом, а не обов`язком суду.
Так, суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу (ч.1 ст.262 ЦПК України).
Тлумачення ч.1 ст.262 ЦПК України свідчить, що суд постановляє окрему ухвалу лише тоді, якщо встановить порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб.
У даній справі такі порушення відсутні, а висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За приписами частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про те, що оскаржена окрема ухвала суду першої інстанції постановлена без додержання норм матеріального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а оскаржену ухвалу скасувати.
Керуючись статтями 258, 259, 367, 368, 374, 381-383, 389 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Савіцька Анна Олегівна, задовольнити.
Окрему ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 20 листопада 2025 року скасувати. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий В.А. Панкеєва

Судді: Н.Й. Григорусь 

О.С. Коломієць

Дата складення повного судового рішення 06 квітня 2026 року.