Справа № 604/1305/25
Провадження № 2/604/103/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року сел. Підволочиськ
Підволочиський районний суд Тернопільської області у складі:
головуючого судді Сидорак Г.Б.,
за участю секретаря судового засідання Феньо О.В.,
розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування, встановлення факту, що має юридичне значення, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - адвокат Драус О.О. звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_4 , в якій просить встановити факт належності ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , правовстановлюючих документів - свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок та заповіту, і визнати за ОСОБА_1 , право власності на 2/5 частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 право власності на 1/5 частку житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , що належить їй як члену колгоспного двору, за ОСОБА_2 право власності на 2/5 частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 .
Ухвалою Підволочиського районного суду Тернопільської області від 28 листопада 2025 року відкрито провадження у вищевказаній справі за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою Підволочиського районного суду Тернопільської області від 16 січня 2026 року закрито підготовче провадження по справі та призначено до судового розгляду.
Позивачі та представник позивачів у судове засідання не з`явилися, представник подала заяву, в якій просить розгляд позовної заяви проводити без їх участі.
Відповідач у судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву, згідно з якою просить справу розглянути без його участі, позов визнає, не заперечує щодо задоволення позову.
Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
На підставі письмових заяв усіх сторін по справі, в зв`язку з відсутністю заперечень відповідача щодо позову, суд вважає за можливе прийняти рішення на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів, в порядку, передбаченому ст. 223 ЦПК України.
Суд, дослідивши та оцінивши докази по справі, встановив такі факти.
ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що вбачається із копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 26 грудня 2022 року виконавчим комітетом Підволочиської селищної ради Тернопільської області.
Згідно з заповітом, посвідченим старостою с. Богданівка Підволочиського району Тернопільської області 02 листопада 2020 року №1-20 від імені ОСОБА_5 , прізвище заповідача не відповідає його прізвищу, зазначеному у свідоцтві про смерть. Оскільки спадкодавець помер, то виправити помилку у заповіті неможливо, а тому суд вважає, що позивачі обґрунтовано звернулися до суду із заявою про встановлення факту належності заповіту спадкодавцю, так як іншим шляхом цей факт встановити не можливо.
Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , ОСОБА_6 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в сім`ї ОСОБА_5 та ОСОБА_7 .
Відповідно до копії свідоцтва на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР, воно видане у 1963 році ОСОБА_5 для будівництва двокімнатного будинку в с. Богданівка на земельній ділянці площею 0,38 га.
Крім того, з поданих документів вбачається, що зазначене у свідоцтві про право особистої власності на жилий будинок, яке видане 30 травня 1992 року на підставі рішення виконкому Богданівської сільської ради від 22 квітня 1992 р №3 прізвище спадкодавця ОСОБА_8 , не відповідає прізвищу, зазначеному у свідоцтві про смерть ОСОБА_8 , узв`язку з чим також виникла необхідність у встановленні факту належності правовстановлюючого документу.
Відповідно до правил українського правопису 1960 та 1992 років апостроф ставиться перед «я» після губної приголосної «б».
На думку суду, зазначене у згаданих документах прізвище ОСОБА_8 цілком відповідало правилам правопису, тому могло бути так помилково записано відповідальними особами, разом з тим у свідоцтві про смерть, яке видано на підставі паспорта, це прізвище зазначено без апострофа. Без апострофа прізвище також і зазначено у свідоцтві про народження ОСОБА_6 , яка є матір`ю ОСОБА_3 .
Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження.
Аналізуючи у сукупності всі ці дані, суд приходить до висновку, що заповіт складено саме ОСОБА_5 , та свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок належить ОСОБА_5 , прізвище якого помилково було написане як « ОСОБА_8 ».
19 вересня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Тернопільського районного нотаріального округу Тернопільської області, Скібньовської Г.М., із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок АДРЕСА_1 , після смерті - ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У вчиненні нотаріальної дії позивачу відмовлено, у зв`язку із відсутністю належного правовстановлюючого документа спадкодавця на спадкове майно, через розбіжність у написанні прізвища, про що надано роз`яснення про відмову у вчиненні нотаріальної дії №34/01-16 від 19 вересня 2025 року.
Відповідно до свідоцтва на право особистої власності від 30 травня 1992 року, виданого на підставі рішення виконкому Богданівської сільської ради від 22 квітня 1992 р №3, житловий будинок по АДРЕСА_1 , належить колгоспному двору, що складається з 6 членів, головою якого є ОСОБА_5 .
Як вбачається із архівної довідки, виданої архівним відділом Тернопільської області №803 від 15 вересня 2025 року, по документах архівного фонду «Богданівська сільська рада» у погосподарських книгах села Богданівка станом на 1992 рік значить домогосподарство ОСОБА_5 - голова господарства, разом із ним проживала: ОСОБА_9 - дочка, ОСОБА_2 - зять, ОСОБА_10 - внучка, ОСОБА_1 - внук.
Крім того, як вбачається із архівних довідок, виданих архівним відділом Тернопільської області №804 від 15 вересня 2025 року, та №601 від 26.06.2025 року, по документах архівного фонду «Богданівська сільська рада» у погосподарських книгах села Богданівка станом на 1990 -1991 роки значить домогосподарство ОСОБА_5 - голова господарства, разом із ним проживала: ОСОБА_9 - дочка, ОСОБА_11 - зять, ОСОБА_10 - внучка, ОСОБА_1 - внук та ОСОБА_4 - син, який вибув на навчання.
Із довідки №20 від 12.09.2025 р. виданої БТІ Підволочиського району, вбачається, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , зареєстрований за ОСОБА_5 та записано в реєстрову книгу 01 № запису 119.
03 жовтня 2025 року ТОВ «МБТІ» м. Тернопіль виготовлено технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , із зазначенням технічних характеристик будинку, зокрема, загальна площа - 112,5 м.кв, житлова площа - 64,0 м.кв.
ОСОБА_5 02 листопада 2020 року склав заповіт, який зареєстровано в реєстрі за №1-20 та посвідчено старостою с. Богданівка Підволочиського району Тернопільської області. У вказаному заповіті ОСОБА_5 на випадок його смерті зробив заповітне розпорядження, згідно із яким земельні ділянки згідно Державних актів заповів ОСОБА_4 , а все інше майно, де б воно не було і з чого б не складалось заповів 1/4 частку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , 3/4 частки - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 
ОСОБА_3 від прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_5 відмовилася в установленому законом порядку, що підтверджується заявою №82 від 10 червня 2023 р., поданою приватному нотаріусу Тернопільського районного нотаріального округу.
Виходячи з інформації, що міститься в архівних довідках, ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , ОСОБА_2 , ОСОБА_12 та ОСОБА_1 належало по 1/5 частці (кожному) будинковолодіння по АДРЕСА_1 як таким, що правомірно набули майнових прав і не втратили право на свою частку у майні колгоспного двору.
ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ОСОБА_9 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим 19 січня 2015 р виконавчим комітетом Богданівської сільської ради Підволочиського району Тернопільської області.
Спадкоємцем щодо майна померлої є її чоловік ОСОБА_2 , який спадщину прийняв, на частину спадкового майна отримав свідоцтво про право на спадщину за законом від 06 вересня 2018 р, а саме на земельну ділянку площею 2,0755га.
ОСОБА_4 , інформація про якого зазначена у архівні довідці станом на 1990 рік, як такого що вибув на навчання, та який, що входить у рахунок 6 членів двору згідно Свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок - втратив право на частку у колгоспному дворі, так як будучи працездатним не менше трьох років поспіль до 1991 року не брав участі у веденні спільного господарства двору та його відсутність не була пов`язана із часом перебування на строковій військовій службі.
Відповідно до ст. 120 ЦК Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 року, який діяв на момент виникнення правовідносин (далі – ЦК УРСР), майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності, а згідно ст. 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.
Пленум Верховного Суду України у п. а) ч. 6 постанови №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснює, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Розмір частки члена колгоспного двору визначається з рівності часток всіх його членів.
Таким чином, ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , ОСОБА_2 , ОСОБА_12 та ОСОБА_1 належало по 1/5 частці житлового будинку АДРЕСА_1 .
Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України у пункті 7 постанови від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах права приватної власності», судам слід враховувати, що відповідно до ст. 55 Закону «Про власність» громадянин не може бути позбавлений права власності на своє майно, крім випадків, передбачених цим Законом та іншими законодавчими актами України.
Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).
У відповідності до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Власник майна як це передбачає ст. 392 ЦК України може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
З приписів ч. 1 ст. 5 ЦПК України вбачається, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Пунктом 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.
При цьому, відповідно до ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV рішення суду, що набрало законної сили є однією з підстав для реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01.01.2013, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення.
Зважаючи на викладене та враховуючи, що позивач не має можливості реалізувати свої спадкові права в нотаріальному порядку, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на належне спадкодавцю майно, тому позивач змушений звертатися в суд за захистом своїх невизнаних прав.
Таким чином, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки зазначені позивачами обставини унеможливлюють іншим способом захистити їх права та інтереси, тому слід визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/5 частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , з яких 1/5 частка в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та 1/5 частка належить йому як члену колгоспного двору, за ОСОБА_3 , право власності на 1/5 частку житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , що належить їй як члену колгоспного двору, за ОСОБА_2 , право власності на 2/5 частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , з яких 1/5 частка в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , та 1/5 частка належить йому як члену колгоспного двору.
Щодо клопотання позивача про повернення зайво сплаченого судового збору, то суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.ч. 1, 6, 13 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Таким чином, враховуючи клопотання про повернення сплаченого судового збору позивачем ОСОБА_2 , інвалідом 2 групи, який звільнений від сплати судового збору, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір » сплачену суму судового збору у розмірі 1211,20 грн необхідно повернути. Та, крім того, у зв`язку з наведеним вище, із відповідача на користь держави необхідно стягнути 121,20 грн судового збору.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 7, 9, 10, 77, 79, 80, 89, 141, 211, 223, 247, 263, 265, 273, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 328, 346, 392, 1218, 1223, 1268 ЦК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до  ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування, встановлення факту, що має юридичне значення– задовольнити.
Встановити факт належності ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого 30 травня 1992 року на підставі рішення виконкому Богданівської сільської ради від 22 квітня 1992 року №3 на ім`я ОСОБА_5 .
Встановити факт належності ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , правовстановлюючого документу - заповіту, посвідченого старостою села Богданівка Підволочиської селищної ради Підволочиського району Тернопільської області 02 листопада 2020 року від імені ОСОБА_5 .
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , право власності на 2/5 частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , з яких 1/5 частка в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та 1/5 частка належить йому як члену колгоспного двору.
Визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , право власності на 1/5 частку житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , що належить їй як члену колгоспного двору.
Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , право власності на 2/5 частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , з яких 1/5 частка в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , та 1/5 частка належить йому як члену колгоспного двору.
Зобов`язати ГУК у Тернопільській області повернути  ОСОБА_2 з державного бюджету 1211 (одну тисячу двісті одинадцять) гривень 20 (двадцять) копійок зайво сплаченого судового збору відповідно до квитанції ІD 0095-8312-6276-7115 від 25.11.2025 року.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави 1211 (одну тисячу двісті одинадцять) гривень 20 (двадцять) копійок судового збору.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги до Тернопільського апеляційного суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Відомості про учасників справи.
Позивачі: ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_4 ,
ОСОБА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_5 ;
ОСОБА_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_6 .
Відповідач: ОСОБА_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 , ІПН НОМЕР_7 .
Повне судове рішення складено 13 лютого 2026 року.

Суддя         Сидорак Г.Б.