ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 754/14777/25 Суддя (судді) першої інстанції: Саламон О.Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді: Осіпової О.О.,
суддів: Златіна С.В., Кравченка Є.Д.,
за участі секретаря судового засідання - Доброго І.В.,
позивача - ОСОБА_1 , 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26.12.2025 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,- 

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача, в якому просить скасувати постанову № 3339 від 20.08.2025 про притягнення його до відповідальності за адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, а також закрити провадження у справі.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26.12.2025 у задоволенні адміністративного позову відмовлено, оскільки позивач станом на день винесення оскаржуваної постанови став на облік у ТЦК та СП за місцем свого проживання, а відтак у його діях наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, вчиненого в особливий період, тим самим він порушив вимоги законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.
Не погоджуючись із цим рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права. 
Просить суд скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26.12.2025 у справі № 754/14777/25, ухвалити нове рішення у справі, яким визнати протиправною та скасувати постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 полковника ОСОБА_2 № 3339 від 20.08.2025, закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення внаслідок відсутності події та складу правопорушення та/або внаслідок закінчення строків (п.7 ч.1 ст.247 КУпАП) та стягнути із відповідача на свою користь понесені судові витрати. 
У строк, встановлений в ухвалі про відкриття апеляційного провадження від 19.01.2026, відповідач відзиву на апеляційну скаргу не подав.
В судовому засіданні позивач просив суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. 
Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомленні про дату, час і місце розгляду справи в порядку ст. 126 КАС України, що не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності відповідно до ст. 313 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 20.08.2025 начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 полковником ОСОБА_2 було винесено постанову № 3339 у справі про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП України та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 25 500 грн.
Відповідно до оскаржуваної постанови від 20.08.2025 ОСОБА_1 у встановлений законом строк не став на військовий облік за місцем проживання до відповідного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, який організовує та веде військовий облік на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, для взяття на військовий облік, чим порушив вимоги ч. 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», ч. 1 та абз. 8 ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 № 1487, чим вчинив правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.
Згідно з протоколом № 339 про адміністративне правопорушення від 19.08.2025, складеним уповноваженою особою ІНФОРМАЦІЯ_2 старшим офіцером адміністративного відділення капітаном ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_1 у встановлений законом строк не став на військовий облік за місцем проживання до відповідного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, який організовує та веде військовий облік на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, для взяття на військовий облік, у зв`язку з чим ІНФОРМАЦІЯ_3 ( АДРЕСА_4 ) був поданий у розшук зверненням № Е1503830 від 04.03.2025.
Згідно з довідкою, виданою 20.08.2025 ОСББ «Джерело», ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 проживають у квартирі АДРЕСА_1 , з 19.03.2015 року.
Відповідно до даних із Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів Резерв+ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , взятий на облік у ІНФОРМАЦІЯ_3 (АДРЕСА_4) 27.08.2023.
Вказані обставини підтверджені відповідними доказами і не є спірними.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Згідно зі ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Так, при розгляді справи про адміністративне правопорушення уповноважена особа органу територіального центру комплектування та соціальної підтримки має обов`язок всебічно, повно і об`єктивно з`ясувати обставини справи, зокрема, на підставі належних доказів, які підтверджують факт вчинення особою адміністративного правопорушення.
Відповідно до ст. 23 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.
Згідно зі ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Ст. 235 КУпАП передбачено, що територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (ст.ст. 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).
Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.
24.02.2022 відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан з 24.02.2022 строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався та діє на даний час.
Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-ХІІ встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.
Ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» містить положення про те, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; взяття громадян на військовий облік; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов (направлення) на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Відповідно до ч. 3 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; взяття громадян на військовий облік; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов (направлення) на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Кабінетом Міністрів України 30.12.2022 відповідно до ч. 5 ст. 33 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» був прийнятий та затверджений Порядок організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів № 1487, який визначає механізм організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі - військовий облік) центральними і місцевими органами виконавчої влади, іншими державними органами (далі - державні органи), органами місцевого самоврядування, органами військового управління (органами управління), військовими частинами (підрозділами) Збройних Сил та інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, підприємствами, установами та організаціями, закладами освіти, закладами охорони здоров`я незалежно від підпорядкування і форми власності (далі - підприємства, установи та організації).
Відповідно до п. 3 Порядку № 1487 від 30.12.2022р. військовий облік ведеться з метою визначення наявних людських мобілізаційних ресурсів та їх накопичення для забезпечення повного та якісного укомплектування Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - інші військові формування) особовим складом у мирний час та в особливий період . Для забезпечення військового обліку громадян України використовується Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів, який призначений для збирання, зберігання, обробки та використання даних про призовників, військовозобов`язаних та резервістів.
Згідно з п. 4 Порядку № 1487 від 30.12.2022р. завданнями військового обліку є: утворення військового резерву людських ресурсів, накопичення військово-навчених людських ресурсів, необхідних для укомплектування Збройних Сил, інших військових формувань у мирний час та в особливий період; проведення аналізу кількісного складу та якісного стану призовників, військовозобов`язаних та резервістів для їх ефективного використання вт інтересах оборони та національної безпеки держави; своєчасне оформлення військово-облікових документів призовників, військовозобов`язаних та резервістів; організація своєчасного бронювання військовозобов`язаних на період мобілізації та на воєнний час; забезпечення контролю за станом військового обліку в державних органах, на підприємствах, в установах та організаціях; забезпечення контролю за дотриманням призовниками, військовозобов`язаними та резервістами правил військового обліку; забезпечення громадян України інформацією щодо виконання ними військового обов`язку.
П. 23 Порядку № 1487 від 30.12.2022 визначено, що призовники, військовозобов`язані та резервісти в разі зміни адреси їх місця проживання або інших персональних даних зобов`язані особисто в семиденний строк повідомити про такі зміни відповідним органам, де вони перебувають на військовому обліку, зокрема у випадках, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 № 265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад», через центри надання адміністративних послуг та інформаційно-комунікаційні системи. Призовники, військовозобов`язані та резервісти, які не актуалізували інформацію про себе в Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів, особисто у семиденний строк з дня внесення змін до персональних даних прибувають із паспортом громадянина України та військово-обліковими документами до відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, органу СБУ, відповідного підрозділу розвідувального органу, який організовує та веде військовий облік на території адміністративно-територіальної одиниці, для взяття їх на військовий облік, зняття з військового обліку або внесення змін до їх облікових даних.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» взяттю на військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів у територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, у відповідних підрозділах розвідувальних органів України підлягають громадяни України: на військовий облік військовозобов`язаних: які звільнені з військової служби в запас та не зараховані до військового оперативного резерву; призовники, які пройшли базову загальновійськову підготовку з додержанням умов, передбачених ч. 11 ст. 1 цього Закону; які припинили альтернативну (невійськову) службу в разі закінчення строку її проходження або достроково відповідно до Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» та підлягають взяттю на військовий облік військовозобов`язаних; військовозобов`язані, які прибули з інших місцевостей (адміністративно-територіальних одиниць) України або з-закордону на нове місце проживання; які набули громадянство України і згідно з цим Законом підлягають взяттю на облік військовозобов`язаних; зняті з військового обліку Збройних Сил України, Служби безпеки України, розвідувальних органів України відповідно за рішенням Міністерства оборони України, Служби безпеки України, розвідувальних органів України; які відповідно до ст. 18 цього Закону звільнені від направлення для проходження базової військової служби; які досягли 25-річного віку під час перебування на військовому обліку призовників; які звільнені із служби у військовому резерві та не досягли граничного віку перебування в запасі; які старші 25 років і раніше не перебували на військовому обліку; які прибули після відбування покарання з установ виконання покарань.
Згідно з додатком 2 до Порядку № 1487 від 30.12.2022р. «Правила військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів» призовники, військовозобов`язані та резервісти повинні: перебувати на військовому обліку: за задекларованим (зареєстрованим) місцем проживання - у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані СБУ - у Центральному управлінні або регіональних органах СБУ (далі - органи СБУ), військовозобов`язані розвідувальних органів - у відповідному підрозділі розвідувального органу).
Призовники, військовозобов`язані та резервісти за порушення правил військового обліку та законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, зіпсуття або недбале зберігання військово-облікових документів, яке спричинило їх втрату, притягуються до адміністративної відповідальності згідно із Кодексом України про адміністративні правопорушення. 
Як вбачається з матеріалів справи, на момент складення протоколу про адміністративне правопорушення, а саме 19.08.2025, позивач перебував на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_3 ( АДРЕСА_4 ) (дата постановки на облік 27.08.2023), що підтверджується даними з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів Резерв+.
При цьому, судом встановлено і не заперечувалось позивачем, що останній фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 . 
Водночас зареєстрований позивач за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується Витягом із реєстру територіальної громади.
Тобто, позивач, проживаючи у м. Києві протягом 31 року, не вчинив жодних дій дії щодо постановки на облік у ТЦК та СП за місцем свого проживання, який організовує та веде військовий облік на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, а відтак, порушив правила військового обліку, чим вчинив відповідне адміністративне правопорушення. 
Крім того, згідно із абз. 3 пп. 1 п. 2 розділу 11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» громадяни України, які перебувають на військовому обліку, зобов`язані протягом 60 днів з дня набрання чинності цим Законом уточнити адресу проживання, номери засобів зв`язку, адреси електронної пошти (за наявності електронної пошти) та інші персональні дані, тобто законодавцем визначено час, протягом якого особа повинна оновити дані, а саме у період з 18.05.2024 до 16.07.2024 включно, скориставшись центром надання адміністративних послуг або через електронний кабінет призовника.
Тому суд погоджується із висновками суду першої інстанції, щодо незгоди із твердженнями апелянта про помилкову постановку останнього на облік в ІНФОРМАЦІЯ_3 ( АДРЕСА_4 ), оскільки позивачем було оновлено дані 01.07.2025, а тому він був обізнаний про вказаний факт, зокрема із за стосунку « Резерв+» вбачається, що ОСОБА_1 стоїть на обліку ІНФОРМАЦІЯ_3 (АДРЕСА_4) із зазначенням підстави «Які вибувають в іншу місцевість (адміністративно-територіальну одиницю) України до нового місця проживання», однак він не вчиняв дій щодо уточнення причин такого помилкового внесення даних для вирішення такої ситуації.
Отже, суд погоджується із висновками суду першої інстанції, що в діях позивача наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, вчиненого в особливий період, адже він порушив вимоги законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.
З приводу посилання в апеляційній скарзі на сплив строків притягнення позивача до адміністративної відповідальності як на підставу для закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП, які закінчилися, на його думку, ще 03.09.2024, та на порушення заборони зворотної дії закону, оскільки ч. 3 ст. 210-1 КУпАП набрала чинності лише 19.05.2024 (Закон № 3696-ІХ від 09.05.2024), а постановка на обліку у ІНФОРМАЦІЯ_6 датована 27.08.2023, тобто за 9 місяців до набрання чинності цією нормою, колегія суддів зазначає, що характер триваючого правопорушення оцінюється судом у кожному конкретному випадку індивідуально. Триваюче правопорушення це - проступок, пов`язаний з тривалим неперервним невиконанням обов`язків, передбачених законом.
Отже, триваючі правопорушення характеризуються тим, що особа, яка вчинила якісь певні дії чи бездіяльність, перебуває надалі у стані безперервного продовження цих дій (бездіяльності). Ці дії безперервно порушують закон протягом усього часу. Іноді такий стан продовжується значний час і увесь час винний безперервно вчиняє правопорушення у вигляді невиконання покладених на нього обов`язків. Триваюче правопорушення припиняється лише у випадку усунення стану, за якого об`єктивно існує цей обов`язок, виконанням обов`язку відповідним суб`єктом або припиненням дії відповідної норми.
Тобто непостановка на військовий облік як правопорушення триває з моменту, коли особа мала стати на облік, і до моменту фактичного виконання цього обов`язку або виявлення такого порушення ТЦК, що і відбулося у спірному випадку.
Відсутність особи на військовому обліку за зареєстрованим місцем проживання є триваючим адміністративним правопорушенням, і припиняється постановкою на цей облік, тому правомірним є застосування санкції ч. 3 ст. 210-1 КУпАП у редакції, чинній на час такого припинення, оскільки бездіяльність, яка інкримінується ОСОБА_7 , фактично існувала в момент чинності цієї норми (з травня 2024). 
Щодо твердження апелянта на невідповідність кваліфікації адміністративного правопорушення у протоколі № 339 від 19.08.2025, де є посилання на ч. 3 ст. 210 КУпАП «Порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку», та у постанові № 3339 від 20.08.2025, де є посилання на ч. 3 ст. 210-1 КУпАП («Порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію»), колегія суддів вважає необхідним відмітити, що помилкове зазначення у протоколі та у постанові різних статей КУпАП є суто технічною опискою, оскільки зі змісту останньої чітко вбачається суть адміністративного правопорушення - «не постановка на військовий облік за місцем проживання до відповідного територіального центру та комплектування соціальної підтримки», чим порушено ч. 10 ст. 1 Закону України «Про військовий облік та військову службу», ч. 1 та абз. 8 ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних і резервістів, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 № 1487. 
Крім того, певні дефекти адміністративного акта можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися процедури його ухвалення. У такому разі можливі дві ситуації: внаслідок процедурного порушення такий акт суперечитиме закону (тоді акт є нікчемним), або допущене порушення не вплинуло на зміст акта (тоді наслідків для його дійсності не повинно наставати взагалі).
Отже, саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.
Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття.
Так, дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків. 
Проте, не кожен дефект акта робить його неправомірним.
Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.
Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.
Таким чином, ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: «протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків» і, на противагу йому, принцип «формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення».
Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.
Зокрема, сам факт складання уповноваженою особою протоколу про адміністративне правопорушення не свідчить про вину особи у вчиненні адміністративного правопорушення. 
Тобто, правильність складання протоколів зобов`язаний перевіряти орган, до компетенції якого належить розгляд справи про адміністративне правопорушення, в якій протокол є доказом.
Разом з тим, протокол про адміністративне правопорушення є носієм доказової інформації, яка в подальшому може бути використана органом, який здійснює розгляд справи про адміністративне правопорушення, з метою прийняття рішення щодо наявності або відсутності складу адміністративного правопорушення в діях особи.
Таким чином, протокол лише фіксує обставини та факти виявлених порушень законодавства та не є остаточним документом, зобов`язуючим до вчинення будь-яких дій, а права та обов`язки для суб`єкта, перевірку якого проведено, породжує саме рішення, прийняте на підставі протоколу, тобто у цьому випадку це є постанова.
Відтак, протокол про адміністративне правопорушення і дії посадових осіб із включенням до такого протоколу певних висновків не породжують правових наслідків для особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, тобто не змінюють стану його суб`єктивних прав та не створюють жодних додаткових обов`язків.
Права позивача можуть бути порушені відповідачем внаслідок прийняття за результатами рішень, які можуть бути оскаржені в судовому порядку.
У спірний ситуації позивач скористався правом подання адміністративного позову про визнання протиправною та скасування постанови № 3339 від 20.08.2025 про притягнення його до адміністративного правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, що забезпечило йому можливість відповідні пояснення по суті адміністративного правопорушення.
Тому такі доводи не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції. 
Суд не може покласти в основу судового рішення наданий апелянтом у судовому засіданні лист від 04.09.2025 № 8508, в якому зазначено про необхідність особистого прибуття ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_7 для вирішення питання про виключення його списку осіб, які підлягають доставленню для складання матеріалів про адміністративне правопорушення, оскільки цей лист був складений у відповідь на заяву позивача від 22.08.2025 (вх. №Б-2251 від 27.08.2025) про зняття його із розшуку, тобто вже після складання оскаржуваної постанови про притягнення позивача до відповідальності. 
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій щодо їх оцінки, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Як зазначено в п. 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України», суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
В п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, видно, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Наведене дає підстави для висновків, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.
Усі інші аргументи вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у цьому судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків рішення суду першої інстанції не спростовують.
Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, а також для розподілу судових витрат на користь позивача.
Керуючись ст.ст. 243, 272, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, 

П О С Т А Н О В И ЛА: 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26.12.2025 - залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26.12.2025 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду відповідно до ч. 3 ст. 272 КАС України оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О.О. Осіпова

Суддя С.В. Златін

Суддя Є.Д. Кравченко