ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2026 року	Львів	Справа №380/16923/24 пров. №А/857/74/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючої судді - Хобор Р.Б.,
суддів: Бруновської Н.В., Шавеля Р.М.,
з участю секретаря судового засідання Богачука Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу міського голови Дрогобицької міської ради Львівської області Кучми Тараса Ярославовича на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2025 року, що ухвалила суддя Сидор Н.Т. у м. Львові, у у справі № 380/16923/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до міського голови Дрогобицької міської ради Львівської області Кучми Тараса Ярославовича, відділу освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради Львівської області про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до міського голови Дрогобицької міської ради Львівської області ОСОБА_2 , відділу освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради Львівської області, у якій позивач просить:
- визнати протиправним та скасувати розпорядження міського голови Дрогобицької міської ради Львівської області від 25.06.2024 №549-к “Про звільнення ОСОБА_3 ”;
- поновити позивача з 03.07.2024 на посаді начальника відділу освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради;
- стягнути з відділу освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради на корить позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03.07.20254 і на дату винесення судового рішення у справі в сумі, зазначеній без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів. 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що, на підставі розпорядження міського голови Дрогобицької міської ради Львівської області Кучми Т.Я. від 30.05.2023 № 417-к “Про призначення ОСОБА_3 ”, позивача призначено на посаду начальника відділу освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради з 02.06.2023. Водночас, 02.05.2024 розпорядженням міського голови № 268-р “Про проведення конкурсу на заміщення вакантної посади” міський голова оголосив конкурс на посаду начальника відділу освіти, яка не була вакантною та яку обіймав позивач. У зв`язку з цим, 22.05.2024 позивач звернувся до міського голови Т. Кучми із заявою про скасування розпорядження від 02.05.2024 № 268-р “Про проведення конкурсу на заміщення вакантної посади”, однак, листом від 31.05.2024 у задоволенні заяви позивача було відмовлено. 
Позивач наголошує на тому, що позивача призначено на посаду в період дії воєнного стану, на дату розпорядження про оголошення конкурсу воєнний стан не припинено і не скасовано, а тому у відповідача були відсутні правові підстави оголошувати конкурс. Позивач стверджує, що відповідач, приймаючи розпорядження про звільнення позивача, порушив права позивача, достроково розриваючи строковий трудовий договір, оскільки подія, що обумовлює строк закінчення строкового трудового договору, не настала.
13 листопада 2025 року Львівський окружний адміністративний суд прийняв рішення, відповідно до якого позов задовольнив повністю.
Визнав протиправним та скасував розпорядження міського голови Дрогобицької міської ради Львівської області від 25.06.2024 №549-к “Про звільнення ОСОБА_3 ”.
Поновив ОСОБА_1 на посаді начальника відділу освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради з 03.07.2024.
Стягнув з відділу освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 552703,83 грн без урахування податків, зборів та обов`язкових платежів.
Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що в період дії правового режиму воєнного стану законодавством передбачено спеціальний порядок призначення осіб на посади в органах місцевого самоврядування – без проведення конкурсу. Суд зазначив, що визначене ч. 9 ст. 9 та ч. 5 ст. 10 Закону України “Про правовий режим воєнного стану” право міського голови на призначення посадових осіб без проведення конкурсу не є альтернативним способом реалізації повноважень поряд з конкурсним добором. 
На підставі рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2025 року у справі № 380/11590/24, яке набрало законної сили 27.05.2025, суд першої інстанції встановив преюдиційний характер обставин, які свідчать про протиправність проведення конкурсу на посаду, яку займав позивач. 
Таким чином суд першої інстанції вважав, що оскаржене розпорядження не відповідає критеріям правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, що визначені ч. 2 ст. 2 КАС України, а відтак зробив висновок про протиправність розпорядження міського голови Дрогобицької міської ради Львівської області від 25.06.2024 №549-к “Про звільнення ОСОБА_3 ” та доцільність його скасування.
Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржив відповідач, подавши апеляційну скаргу, у якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, міський голова Дрогобицької міської ради Львівської області, стверджує, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права щодо строкового характеру трудових відносин. 
Апелянт зазначає, що позивач у заяві від 29.05.2023 власноруч просив призначити його на посаду начальника відділу освіти без конкурсу на період воєнного стану або до моменту призначення керівника відділу освіти за результатами конкурсу. Таку умову однозначно зазначено у розпорядженні № 417-к та у зміненій редакції відповідного розпорядження від 21.07.2023 № 661-к.
На думку апелянта, сторони погодилися, що строк роботи позивача завершується у день призначення іншої особи на посаду начальника відділу освіти за результатами конкурсу. Подія настала 03.07.2024, коли призначено ОСОБА_4 , тому, як вважає апелянт, звільнення позивача було правомірним.
Також апелянт посилається на постанову Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 753/16193/16-ц, де зазначено, що працівник виявляє свою волю на укладення строкового трудового договору, коли пише заяву про прийняття на роботу, і одночасно виражає волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який його укладено. Крім того апелянт посилається на постанову Верховного Суду України від 13.09.2017 у справі № 6-254цс17 та зазначає, що факт укладання трудового договору на певний строк відображено як у заяві працівника, так і в розпорядженні роботодавця.
Апелянт наголошує на тому, що позивач ознайомився із розпорядженням про своє призначення, підписавши розпорядження без зауважень, протягом року перебування на посаді умови трудового договору не оскаржував і не ініціював внесення змін до умов трудового договору. Позивач також мав можливість взяти участь у конкурсі, оскільки 08.05.2024 позивачу стало відомо про оголошення конкурсу, проте не скористався цим правом. 
Одночасно апелянт стверджує, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи. Зокрема, після ухвалення рішення суду, відповідач вживав заходів щодо негайного виконання рішення.
Позивачу було направлено лист за адресою проживання, яку позивач зазначив у позовній заяві. Шляхом моніторингу сайту Дрогобицької військової державної адміністрації, відповідач з`ясвував, що позивач працевлаштований у цій установі. Однак, під час розгляду справи по суті, позивач не повідомляв суд про своє працевлаштування та отримання заробітної плати за новим місцем праці.
Факт працевлаштування позивача, на думку апелянта, підтверджено актом від 21.11.2025, який склала комісія працівників виконкому Дрогобицької міської ради, що виїжджала за останнім відомим місцем праці позивача та з`ясувала, що позивач перебуває у відпустці з 17.11.2025 по 05.12.2025 за основним місцем праці.
Апелянт вважає, що суд першої інстанції, стягуючи на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 552703,83 грн, не врахував факту працевлаштування позивача та отримання позивачем заробітної плати за новим місцем праці. 
Міський голова зазначає, що суд повинен був дослідити питання нарахування заробітної плати позивачу за новим місцем праці у період з 03.07.2024 по час винесення рішення та врахувати різницю в заробітку. Крім того, скаржник посилається на ч. 1 ст. 25 Закону України „Про запобігання корупції”, яка забороняє посадовим особам місцевого самоврядування займатися іншою оплачуваною діяльністю.
Також скаржник звертає увагу на те, що тривалий розгляд справи про поновлення на роботі (понад один рік) зумовлено процесуальною поведінкою самого позивача. Після подання позову про поновлення на роботі, позивач ініціював окреме судове провадження – щодо визнання протиправним розпорядження про проведення конкурсу, рішення конкурсної комісії та призначення переможця (справа № 380/11590/24). На думку скаржника, обидва спори стосувалися одного й того самого трудового правовідношення, однієї посади та могли розглядатися в одному провадженні, проте позивач свідомо подав два окремі позови, чим створив два паралельні процеси та спричинив затягування розгляду справи.
Апелянт посилається на постанову Верховного Суду від 27.07.2023 у справі № 910/12713/22 та стверджує, що подання кількох позовів, які випливають з одного комплексу правовідносин, може розцінюватися як зловживання процесуальними правами. Скаржник вважає, що суд першої інстанції безпідставно не застосував наслідки, передбачені ч. 2 ст. 235 КЗпП України, і повинен був обмежити стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу одним роком, оскільки тривалий розгляд справи є наслідком дій позивача, а не зволікання суду чи відповідачів.
Також скаржник зауважує, що суд першої інстанції мав зазначити в резолютивній частині рішення про стягнення середнього заробітку з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків та зборів.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з такого.
Суд першої інстанції встановив, що, згідно з розпорядженням міського голови Дрогобицької міської ради Львівської області № 417-к від 30.05.2023 „Про призначення ОСОБА_3 ”, відповідно до п. 5, 7 ст. 10 Закону України “Про правовий режим воєнного стану”, ст. ст. 11, 22 Закону України “Про службу в органах місцевого самоврядування” та керуючись п. 20 ст. 42 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні”, ОСОБА_1 призначено на посаду начальника відділу освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради з 02.06.2023, з посадовим окладом згідно з штатним розписом на час дії воєнного стану чи призначення керівника відділу освіти за результатами конкурсу.
На підставі цього розпорядження позивача приведено до Присяги посадової особи місцевого самоврядування, розпочато обрахунок стажу служби в органах місцевого самоврядування, згідно з записами в трудовій книжці з 02.06.2023 та встановлено позивачу термін випробування строком три місяці, за згодою. Зобов`язано начальника відділу кадрів проінформувати ОСОБА_1 про умови роботи на вказаній посаді до початку роботи відповідно до ст. 29 Кодексу законів про працю України. 
Розпорядженням міського голови № 661-к від 21.07.2023 виправлено технічну помилку в розпорядженні № 417-к від 30.05.2023 та викладено його абзаци 1 та 2 в такій редакції: „Відповідно до п. 2 ч. 1 та ч. 2 ст. 23 КЗпП України, абз. 3 ч. 9 ст. 9, абз. 1 ч. 5 ст. 10 Закону України “Про правовий режим воєнного стану”, ст. 11, ст. 22 Закону України “Про службу в органах місцевого самоврядування”, керуючись п. 20 ст. 42 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні”: Призначити ОСОБА_1 на посаду начальника відділу освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради без конкурсу з 02.06.2023 на період воєнного стану або до моменту призначення керівника відділу освіти за результатами конкурсу, з посадовим окладом згідно з штатним розписом”.
Згідно з розпорядженням № 858-к від 01.09.2023, ОСОБА_1 присвоєно 11 (одинадцятий) ранг посадової особи місцевого самоврядування в межах п`ятої категорії класифікації посад, у зв`язку із закінченням строку випробування, з 02.09.2023.
Відповідно до розпорядження № 268-р від 02.05.2024 Дрогобицький міський голова вирішив провести конкурс на заміщення вакантної посади начальника відділу освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради відповідно до ст. 10 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» постанови Кабінету Міністрів України від 15.02.2002 №169 «Про затвердження порядку проведення конкурсу на заміщення вакантних посад службовців» (зі змінами).
Оголошення про проведення конкурсу опубліковано в газеті “Галицька зоря” за 08.05.2024.
Позивач 22.05.2024 звернувся до Дрогобицького міського голови з заявою, в якій просив скасувати розпорядження № 268-р від 02.05.2024 “Про проведення конкурсу на заміщення вакантної посади”, як таке, що суперечить законодавству, направленого на регулювання процедур оголошення, підготовки та проведення конкурсів на зайняття посад в органах місцевого самоврядування (ст. 21 Закону України “Про службу в органах місцевого самоврядування”) та порушує його право на працю.
Листом від 31.05.2024 № 3-33/3379 керуючий справами виконкому повідомив позивача, що його призначено на посаду на час дії воєнного стану або призначення керівника відділу освіти за результатами конкурсу. Тобто таке призначення має тимчасовий характер, з визначеним терміном дії трудових відносин: на термін дії воєнного стану (з урахуванням граничного терміну перебування на посаді) або до моменту призначення особи на цю посаду за результатами конкурсу. Тому відсутні підстави для скасування вказаного розпорядження.
Згідно з умовами і порядком проведення конкурсу на заміщення вакантної посади начальника відділу освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради, які є додатком до розпорядження №268-р від 02.05.2024, конкурсний відбір на заміщення вакантної посади начальника відділ у освіти проводився відповідно до “Порядку проведення конкурсу на заміщення вакантних посад державних службовців” (зі змінами), затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 169 від 15.02.2002, з урахуванням особливостей проходження служби в органах місцевого самоврядування.
Рішенням конкурсної комісії Дрогобицької міської ради на заміщення вакантної посади органу місцевого самоврядування, оформленого протоколом № 3 від 18.06.2024, вирішено рекомендувати призначити на заміщення вакантної посади начальника відділу освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради ОСОБА_4 .
Розпорядженням Дрогобицького міського голови № 548-к від 24.06.2024 призначено ОСОБА_4 на посаду начальника відділу освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради з 03.07.2024 з посадовим окладом згідно з штатним розписом, за результатами конкурсу, як переможця.
Позивача звільнено з займаної посади з 02.07.2024, згідно з розпорядженням № 549-к від 25.06.2024, у зв`язку з закінченням строку трудових відносин та призначенням на посаду ОСОБА_4 , як переможця конкурсу.
Не погодившись зі звільненням з посади позивач оскаржив це розпорядження до суду.
Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору, апеляційний суд виходить із такого.
Щодо доводів апелянта про неправильне застосування судом норм матеріального права стосовно строкового характеру трудових відносин, апеляційний суд зазначає таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України “Про службу в органах місцевого самоврядування” посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.
Згідно з ч. 1 ст. 10 цього Закону прийняття на службу в органи місцевого самоврядування на посади керівника секретаріату (керуючого справами) районної, обласної ради, керуючого справами виконавчого апарату обласних і районних рад, керівників відділів, управлінь та інших працівників органів місцевого самоврядування шляхом призначення відповідно сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради здійснюється на конкурсній основі чи за іншою процедурою, передбаченою законодавством України.
Частиною 9 ст. 9 Закону України “Про правовий режим воєнного стану” передбачено, що у період дії воєнного стану сільський, селищний, міський голова може призначати осіб на посади та звільняти з посад в органах місцевого самоврядування, керівників комунальних підприємств, установ, організацій, що належать до сфери управління відповідного органу місцевого самоврядування, у порядку, визначеному частинами п`ятою, шостою статті 10 цього Закону.
Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України „Про правовий режим воєнного стану” у період дії воєнного стану особи призначаються на посади державної служби, посади в органах місцевого самоврядування, посади керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки, комунальних підприємств, установ, організацій керівником державної служби або суб`єктом призначення, сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради, начальником відповідної військової адміністрації без конкурсного відбору, обов`язковість якого передбачена законом, на підставі поданої заяви, заповненої особової картки встановленого зразка та документів, що підтверджують наявність у таких осіб громадянства України, освіти та досвіду роботи згідно з вимогами законодавства, встановленими щодо відповідних посад, а також за наявності у Єдиному державному реєстрі декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік.
Державні службовці та посадові особи місцевого самоврядування, призначені відповідно до абзацу першого цієї частини, не можуть бути переведені на інші посади державної служби або посади в органах місцевого самоврядування.
Дія цієї частини не застосовується при призначенні на посади державної служби, за якими спеціальним законом встановлено порядок виконання обов`язків у разі відсутності керівника державного органу (у тому числі у разі припинення його повноважень чи звільнення з посади), крім випадків, якщо встановлений спеціальним законом порядок неможливо застосувати через відсутність осіб, на яких може бути покладено виконання обов`язків керівника державного органу.
Відповідно до абз. 3 ч. 7 ст. 10 Закону України „Про правовий режим воєнного стану”, після припинення чи скасування воєнного стану, але не пізніше шести місяців з дня його припинення чи скасування, на посади державної служби, посади в органах місцевого самоврядування, посади керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки, посади керівників комунальних підприємств, установ, організацій, на які особи призначені відповідно до абзацу першого частини п`ятої цієї статті, оголошується конкурс. Граничний строк перебування особи на посаді, на яку її призначено відповідно до абзацу першого частини п`ятої цієї статті, становить 12 місяців з дня припинення чи скасування воєнного стану. 
Отже, у період дії воєнного стану законодавець встановив спеціальний порядок призначення осіб на посади в органах місцевого самоврядування – без проведення конкурсу. Цей порядок виключає проведення конкурсів на відповідні посади впродовж дії воєнного стану. Конкурс може бути оголошено лише після припинення чи скасування воєнного стану, але не пізніше шести місяців з дня його припинення.
Апеляційний суд встановив, що сторони визнають існування в Україні воєнного стану, на час виникнення спірних правовідносин, а тому вважає цю обставину доведеною.
Апеляційний суд не погоджується з доводами скаржника про те, що звільнення позивача є правомірним, оскільки відбулося внаслідок настання обумовленої трудовим договором події – призначення керівника відділу освіти за результатами конкурсу. Умова трудового договору про звільнення позивача до моменту призначення керівника відділу освіти за результатами конкурсу потребує системного тлумачення з нормами Закону України „Про правовий режим воєнного стану”. Оскільки конкурс може відбутися лише після припинення чи скасування воєнного стану, настання цієї обумовленої договором події під час дії воєнного стану неможливе з огляду на пряму заборону проведення конкурсів у цей період.
Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2025 року у справі № 380/11590/24, яке набрало законної сили 27.05.2025, встановлено, що проведення конкурсу на посаду начальника відділу освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради на підставі розпорядження № 268-р від 02.05.2024 було протиправним. 
Суд у справі № 380/11590/24 скасував це розпорядження, рішення конкурсної комісії та розпорядження про призначення на спірну посаду ОСОБА_4 . 
Вказані обставини мають преюдиційний характер при розгляді цієї справи, оскільки у справі № 380/11590/24 та у справі № 380/16923/24 беруть участь ті самі особи.
Розглядаючи справу № 380/11590/24, суд встановив, що “…проведення конкурсу на посаду, на якій перебуває позивач та яка не є вакантною, очевидно порушує права позивача на працю, оскільки проведення такого конкурсу за відсутності встановлених законом підстав суперечить принципу належного урядування та правової визначеності. Відповідачами не надано доказів необхідності проведення конкурсу на спірну посаду саме в травні 2024 року, майже через рік після призначення позивача на цю посаду. Тобто, призначення міським головою конкурсу на посаду начальника відділу освіти не було прогнозованим, очікуваним та жодним чином не обґрунтоване нормами законодавства.”
Оскільки конкурс, за результатами якого звільнено позивача, відповідач провів з порушенням закону, а рішенням суду, яке набрало законної сили, розпорядження про проведення конкурсу, рішення конкурсної комісії та розпорядження про призначення переможця визнано протиправними та скасовано, подія, з якою пов`язано закінчення строку трудового договору, не настала у правомірний спосіб. Розпорядження про звільнення позивача ґрунтується на актах, які суд визнав протиправними, а тому таке розпорядження є не законним.
Сам по собі факт укладення позивачем строкового трудового договору та підписання позивачем розпорядження про призначення без зауважень не позбавляє позивача права на захист від протиправного звільнення. Строковість трудового договору означає, що позивача може бути звільнено лише з настанням визначеної умовами договору події у передбачений законом спосіб.
Посилання апелянта на постанови Верховного Суду від 12.09.2018 у справі № 753/16193/16-ц та від 13.09.2017 у справі № 6-254цс17 не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки у цих справах суд не вирішував питання про правомірність проведення конкурсу в період дії воєнного стану та його наслідки для строкового трудового договору. 
Крім того, зазначені постанови ухвалено у цивільних справах щодо припинення строкових трудових договорів у приватноправових відносинах, тоді як в даному випадку справа є адміністративною та стосується публічно-правових відносин, що виникли з приводу проходження публічної служби, та регулюються спеціальним законодавством.
Щодо доводів скаржника про неповне з`ясування обставин справи, зокрема про працевлаштування позивача за новим місцем праці та необхідність врахування різниці в заробітку, апеляційний суд зазначає таке.
Апелянт подав докази працевлаштування позивача (акт від 21.11.2025, скріншот із сайту Дрогобицької військової державної адміністрації) разом з апеляційною скаргою від 19.12.2025, тобто після ухвалення рішення судом першої інстанції (13.11.2025). Під час розгляду справи в суді першої інстанції ці докази відповідач не подавав та на відповідні обставини не посилався. 
Акт від 21.11.2025 складено після ухвалення рішення суду (13.11.2025), а отже, ці обставини не могли бути предметом дослідження суду першої інстанції та не можуть свідчити про неповноту з`ясування обставин справи судом першої інстанції.
Апеляційний суд зазначає, що ч. 2 ст. 235 КЗпП України передбачає стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи. У випадку, якщо працівник після незаконного звільнення працевлаштувався на іншу, нижчеоплачувану роботу, суд стягує різницю в заробітку. Проте для вирішення цього питання суду необхідні належні та допустимі докази працевлаштування позивача, розмір його заробітної плати на новому місці роботи, період такого працевлаштування.
Однак апелянт подав відповідні докази (акт від 21.11.2025, скріншот із сайту Дрогобицької військової державної адміністрації) тільки разом з апеляційною скаргою, тобто після ухвалення рішення судом першої інстанції 13.11.2025. Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач-1, маючи процесуальну можливість подати відповідні докази та заявити клопотання про дослідження обставин працевлаштування позивача, цього не зробив та на зазначені обставини не посилався.
Відповідно до ч. 4 ст. 308 КАС України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. 
Апеляційний суд звертає увагу на те, що апелянт не обґрунтував та не довів неможливості подання зазначених доказів до суду першої інстанції. Акт від 21.11.2025 складено після ухвалення рішення суду, а інформація про працевлаштування позивача у Дрогобицькій військовій державній адміністрації, за твердженням апелянта, стала відома шляхом моніторингу відповідного сайту, що міг бути здійснений і до ухвалення рішення.
Таким чином, апеляційний суд вважає необґрунтованим посилання апелянта на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, оскільки відповідні обставини справи, на час розгляду справи в суді першої інстанції, суду відомі не були.
Щодо посилання скаржника на ч. 1 ст. 25 Закону України „Про запобігання корупції” про заборону посадовим особам місцевоого самоврядування займатися іншою оплачуваною діяльністю, апеляційний суд зазначає, що це питання стосується дотримання антикорупційних обмежень та може бути предметом окремого контролю з боку уповноважених органів, однак не впливає на вирішення цього спору по суті та не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інтсанції прийшов до вірного висновку про те, що розпорядження про звільнення позивача не відповідає критеріям правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, що визначені ч. 2 ст. 2 КАС України, а тому розпорядження міського голови Дрогобицької міської ради Львівської області від 25.06.2024 №549-к “Про звільнення ОСОБА_3 ” необхідно визнати протиправним та скасувати.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, що розглядає трудовий спір.
Таким чином суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що порушене відповідачем право ОСОБА_1 на проходження публічної служби підлягає відновленню шляхом поновлення позивача на посаді начальника відділу освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради, з 03 липня 2024 року, тобто з наступного дня після дня його звільнення, оскільки, згідно із п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженого наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 17.08.1993 № 110, днем звільнення вважається останній день роботи.
Апеляційний суд встановив, що позивач був звільнений з посади начальника відділу освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради з 02 липня 2024, а відтак 02 липня 2024 року є останнім днем роботи позивача, тому позивача необхідно поновити на посаді, яку позивач обіймав до звільнення, з 03 липня 2024 року.
Щодо доводів скаржника про те, що тривалий розгляд справи зумовлено процесуальною поведінкою самого позивача, який подав два окремі позови замість одного, апеляційний суд зазначає таке.
Частина 2 ст. 235 КЗпП України передбачає, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Апеляційний суд встановив, що позивач реалізував своє право на судовий захист у спосіб, передбачений законом, шляхом подання позовів до суду. 
Справа № 380/11590/24 стосувалася оскарження розпорядження про проведення конкурсу, рішення конкурсної комісії та призначення переможця конкурсу, тоді як справа № 380/16923/24 – оскарження розпорядження про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку. Ці позови мали різний предмет та різне коло відповідачів (у справі № 380/11590/24 – Дрогобицька міська рада та Дрогобицький міський голова, третя особа – ОСОБА_4 ; у справі № 380/16923/24 – міський голова та відділ освіти).
Зупинення провадження у справі № 380/16923/24 ухвалою суду від 29.08.2024 до набрання законної сили рішенням у справі № 380/11590/24 було процесуальним рішенням суду. 
Тобто, на переконання апеляційного суду, тривалий розгляд справи зумовлено не зловживанням позивачем процесуальними правами, а об`єктивною необхідністю встановлення обставин справи. 
Суд першої інстанції, зупинивши провадження у справі, визнав наявність об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої.
Посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 27.07.2023 у справі № 910/12713/22 апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки обставини справи № 910/12713/22 є нерелевантними до обставин цієї справи. Позивач не вчиняв дій, що свідчили б про зловживання процесуальними правами а реалізовував право на судовий захист у межах, визначених законом.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано стягнув середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, оскільки розгляд справи тривав понад один рік не з вини позивача.
Щодо доводів скаржника про необхідність зазначення в резолютивній частині рішення про утримання податків та зборів, апеляційний суд зазначає, що обов`язок утримання та перерахування податків і зборів покладено на роботодавця як податкового агента, відповідно до пп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 ПК України при виконанні судового рішення, а тому окремого зазначення про це у резолютивній частині рішення суду не потребує.
Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).
Відповідно до абз. 4 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи із виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
За приписами абз. 1 та 2 п. 3 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.
Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування за податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.
Апеляційний суд встановив, що суд першої інстанції правильно визначив розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виходячи з довідки відділу освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради Львівської області № 07-9/239 від 02.09.2024, відповідно до якої розмір середньоденної заробітної плати позивача становить 1548,19 грн, а середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03.07.2024 по 13.11.2025 (357 робочих днів) становить 552703,83 грн.
Вказані висновки апеляційного суду є підставою для задоволення позову.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов переконання в тому, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Оскільки апеляційний суд залишив рішення суду першої інстанції без змін, розподіл судових витрат не проводиться.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу міського голови Дрогобицької міської ради Львівської області Кучми Тараса Ярославовича залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2025 року в справі № 380/16923/24 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення.
Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуюча суддя	 	Р. Б. Хобор 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	Р. М. Шавель  	
Повне судове рішення складено 08.04.26