Справа №333/10310/25
Провадження №2/333/1095/26
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 березня 2026 року м. Запоріжжя
Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючої судді Варнавської Л.О., 
за участі секретаря судового засідання Бабак З.І.,
представника позивача – адвоката Деревського С.В.,
відповідачки – ОСОБА_1 ,
представника відповідачки – адвоката Солтіс І.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя, -
ВСТАНОВИВ:
29.10.2025 року до суду із позовом звернувся ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя – квартири АДРЕСА_1 . Посилається на те, що вони перебували в шлюбі з 04.08.2007 по 22.11.2018 р., вказана квартира була придбана ними під час шлюбу 20.12.2013 року, тому є їх спільною сумісною власністю. Просив стягнути зі ОСОБА_1 грошову компенсацію 1/2 частки квартири в сумі 296 698 грн.
31.10.2025 року ухвалою судді провадження по справі відкрито, постановлено справу розглядати в загальному позовному провадженні.
20.11.2025 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, поданий представником відповідачки – адвокатом Солтіс І.В. У відзиві зазначено, що відповідачка позов не визнає, оскільки оспорювана квартира не є спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою власністю відповідачки, про що зазначено в договорі купівлі-продажу цієї квартири, а також в заяві від 20.12.2013 р. позивача, в якій він підтвердив, той факт, що оспорювана квартира є особистою власністю ОСОБА_1 , оскільки придбавається за кошти, що належать їй особисто.
Позивач в судове засідання не з`явився, його інтереси представляв адвокат Деревський С.В., який позов підтримав з підстав викладених в ньому, додатково посилався на те, що заява ОСОБА_2 від 20.12.2013 р. не змінює правовий статус майна подружжя, оскільки вона не є шлюбним договором, ні договором про поділ майна подружжя, відповідачка не довела, що квартира придбана за її кошти, не надано доказів походження таких коштів.
Відповідачка та її представник проти позову заперечували, з підстав викладених у відзиві.
Свідок ОСОБА_3 , допитаний в суді за клопотанням позивача, повідомив, що знає ОСОБА_2 як колишнього підлеглого, працювали разом приблизно з 2006 року. в 2013 році ОСОБА_2 позичив в нього 3000 доларів для придбання квартири, про що написав розписку. Протягом року ці кошти повернув.
Свідок ОСОБА_4 , допитана судом за клопотанням відповідачки, пояснила, що вона є рідною тіткою відповідачки, зі слів відповідачки та її матері ОСОБА_5 знає, що квартиру на Космосі ОСОБА_1 купила за кошти надані її матір`ю.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши представника позивача, відповідача, представника відповідача, свідків, оцінивши наявні у ній докази, суд приходить до висновку, що заявлений позивачем позов не підлягає задоволенню виходячи з такого.
Судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини.
Сторони перебували у шлюбі з 04.08.2007 р. по 22.11.2018 р., що підтверджується витягом з Єдиного порталу державних послуг «Дія» та не оспорюється сторонами.
В період шлюбу, а саме 20.12.2013 р. ОСОБА_1 (покупець) була придбана квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу, зареєстрованим за №1798 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Погосян Ю.А. 
В п.3.7 вказаного договору зазначено, що покупець повідомляє, що придбає вказану квартиру за кошти, які належать їй особисто та що квартира відповідно до ст.57 СК України є її особистою приватною власністю, що підтверджується заявою її чоловіка ОСОБА_2 , справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Погосян Ю.А. 20.12.2013 року за реєстровим номером 1797.
До матеріалів справи додана заява ОСОБА_2 засвідчена приватним нотаріусом Погосян Ю.А. 20.12.2013 року за реєстровим номером 1797 з якої судом встановлено, що ОСОБА_2 , перебуваючи з ОСОБА_1 в зареєстрованому 04.08.2007 р. шлюбі цією заявою підтверджує той факт, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яка придбається його дружиною ОСОБА_1 відповідно до ст.57 СК України, є її особистою приватною власністю, оскільки придбається за кошти, які належать їй особисто, а також підтвердив, що на придбане майно він не буде мати прав, в тому числі відповідно до ст.ст.62, 97 СК України.
Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Тому сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Між тим, по цій справі судом встановлено, що під час придбання оспорюваної квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , позивач добровільно визначив її статус, як особистої приватної власності його дружини – відповідачки ОСОБА_1 , та заявою від 20.12.2013 підтвердив, що оспорювана квартира придбана на її особисті кошти, у зв`язку з чим у нього відсутнє право на частку у спільному сумісному майні подружжя на цю квартиру.
Таким чином, презумпція права спільної сумісної власності спростована наданими суду достатніми доказами про те, що квартира придбана за особисті кошти відповідачки, і вказану обставину особисто підтвердив позивач в наданій ним заяві, отже спірна квартира не є спільною сумісною власністю подружжя, тому позов задоволенню не підлягає.
Думка суду, узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеній у справі № 369/8926/21 від 18.06.2024 року.
Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, то судові витрати, в тому числі витрати на правничу допомогу, понесені позивачем, задоволенню не підлягають.
Керуючись ст.ст. 10, 60, 208, 212 – 215 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя – відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.
Повний текст рішення складений 20.03.2026 року

Суддя Л.О. Варнавська