ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/489/26 Справа № 201/6248/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Наумова О. С. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого – Свистунової О.В.,
суддів: Пищиди М.М., Ткаченко І.Ю.,
за участю секретаря – Піменової М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 06 червня 2025 року 
у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа – Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Юлія Володимирівна про визнання права власності в порядку спадкування за законом, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа – ОСОБА_4 про визнання квартири особистою приватною власністю , –   

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2024 року  ОСОБА_2 та ОСОБА_3  звернулися до Соборного районного суду міста Дніпра з позовом до ОСОБА_1 , третя особа – Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Юлія Володимирівна про визнання права власності в порядку спадкування за законом.
В обґрунтування позову вказали, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їх батько - ОСОБА_5 . Позивачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 є доньками - ОСОБА_5 .
Після смерті спадкодавця відкрилася спадщина, яка складається, у тому числі і з 1/2 частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Ця квартира належала спадкодавцю і його дружині ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності подружжя, право власності зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Солошенко Ю.В. 23.08.2017 за реєстром № 3698.
Після смерті спадкодавця ОСОБА_5 позивачі у встановлений законом строк звернулися до приватного нотаріуса Дніпровського МНО Солошенко Ю.В. із заявами про прийняття спадщини. 01.10.2023 нотаріусом заведено спадкову справу №43/2023 щодо майна померлого ОСОБА_5 .
Кожен із позивачів, як спадкоємець першої черги має успадкували по 1/6 часток квартири.
Отже, згідно із матеріалами спадкової справи спадкоємцями за законом є: дружина померлого - ОСОБА_1 (відповідачка) та доньки померлого - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (позивачі).
24.05.2024 позивачі звернулися до приватного нотаріуса з проханням видати свідоцтва про право на спадщину за законом на спірну квартиру. Однак, постановою нотаріуса від 24.05.2024 їм було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтв про право на спадщину за законом після померлого батька на нерухоме майно, а саме, квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з тим, що заявники не надали нотаріусу документ, що посвідчує право власності спадкодавця на нерухоме майно, у зв`язку з його відсутністю.
Таким чином, у зв`язку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документа на спадкове майно, відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, позивачі звернулися до суду для реалізації права на отримання спадщини.
Враховуючи викладене, просили суд визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом на 1/6 частку квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті батька - ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ; визнати за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності в порядку спадкування за законом на 1/6 частку квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті батька - ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .
У липні 2024 року ОСОБА_1 пред`явила зустрічний позов до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа – ОСОБА_4 про визнання квартири особистою приватною власністю (а.с. 45-47 т. 1).
Зустрічний позов мотивований тим, що 14.10.1989 між ОСОБА_5 і ОСОБА_1 укладено шлюб.
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15.09.2016, виданого приватним нотаріусом Дніпровського МНО Батовою Л.Г., відповідачка ОСОБА_1 отримала у спадщину від матері грошові кошти на депозитних рахунках:
ПАТ КБ «ПриватБанк» депозитний договір SAMDNWFD0070990917501 від 14.01.2016, рахунок № НОМЕР_2 із залишком 7314,19 доларів США.
Сума в еквіваленті за курсом НБУ на 15.09.2016 (26,32 грн) дорівнює 192509,48 грн.
ПАТ «Банк Кредит Дніпро», рахунок № НОМЕР_3 із залишком коштів 5065,40 доларів США.
Сума в еквіваленті за курсом НБУ на 15.09.2016 (26,32 грн) дорівнює 133321,32 грн.
Відповідно до виписки АТ КБ «ПриватБанк» від 09.07.2024 №OOSOEFVGOS1K54IL з банківського рахунку № НОМЕР_2 кошти повернуті 20.07.2017.
Відповідно до виписки AT «Банк Кредит Дніпро» від 17.06.2024 з рахунку № НОМЕР_4 16.09.2016 здійснено готівкове нарахування на депозит на суму 5065,40 доларів США, 15.03.2017 закрито депозит.
У подальшому, ОСОБА_1 придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 23.08.2017, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського МНО Солощенко Ю.В., і цього ж дня зареєструвала право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до п. 2.1 договору купівлі-продажу квартири за домовленістю сторін купівля-продаж здійснюється за 147861,00 грн.
За курсом НБУ на момент здійснення правочину 1 доларів США дорівнював 25,45 грн, що склало 5809,86 доларів США.
Зазначала, що це свідчить про те, що ОСОБА_1 мала особисті кошти на час укладення договору купівлі-продажу квартири. Квартира купувалась ОСОБА_1 для своє доньки ОСОБА_4 (дівоче прізвище « ОСОБА_6 », шлюбне « ОСОБА_7 »), яка на тепер проживає у ній та сплачує комунальні послуги.
Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 до складу сім`ї, зареєстрованих входять: ОСОБА_1 (уповноважений власник); ОСОБА_8 (донька – зареєстрована 23.11.2017); ОСОБА_9 (онука – зареєстрована з 23.11.2017); ОСОБА_10 (онук - зареєстрований 23.11.2017р.).
ОСОБА_4 укладались договори на надання послуг на підключення Інтернету, придбавалися та встановлювалися металопластикові вікна. ОСОБА_4 отримувала субсидію для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг.
ОСОБА_5 не брав участі в укладенні договору купівлі- продажі квартири, після придбання квартири її не відвідував, не брав участі у ремонтних роботах не укладав договори на надання комунальних послуг, не сплачував їх. Все це робила відповідачка ОСОБА_1 та її донька ОСОБА_4 .
Відтак, квартира придбана за особисті кошти відповідачки.
У зв`язку з чим просила суд визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 .
Рішенням Соборного районного суду міста Дніпра від 06 червня 2025 року позовні вимоги за первісним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 (третя особа - Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Юлія Володимирівна) про визнання права власності в порядку спадкування за законом – задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 ) право власності в порядку спадкування за законом на 1/6 частку квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті батька ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Визнано за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності в порядку спадкування за законом на 1/6 частку квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті батька ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .
У задоволенні позовний вимог за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (третя особа – ОСОБА_4 ) про визнання квартири особистою приватною власністю - відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 ) витрати по сплаті судового збору в розмірі 1211,20 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати по сплаті судового збору в розмірі 1211,20 грн.
У поданій апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та задовольнити зустрічний позов ОСОБА_1 . 
У відзиві ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просили апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про отримання документів в Електронному суді.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідачка ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з 14.10.1989 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 51 т. 1).
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 (а.с. 6 т. 1).
Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є рідними доньками ОСОБА_5 , їх родинний зв`язок підтверджений свідоцтвами про народження, про шлюб, про розірвання шлюбу, про зміну імені (а.с. 8 – 16).
ОСОБА_1 має доньку ОСОБА_4 від попереднього шлюбу із ОСОБА_11 (а.с. 61 - 65 т. 1).
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15.09.2016, виданого приватним нотаріусом Дніпровського МНО Батовою Л.Г. та зареєстроване в реєстрі за №3389, ОСОБА_1 отримала у спадщину від матері ОСОБА_12 грошові кошти на депозитних рахунках.
ПАТ КБ «ПриватБанк», депозитний договір SAMDNWFD0070990917501 від 14.01.2016, рахунок № НОМЕР_2 з залишком 7314,19 доларів США.
ПАТ «Банк Кредит Дніпро», рахунок № НОМЕР_7 із залишком 587,08 грн, рахунок № НОМЕР_8 з залишком 64000,59 грн., рахунок № НОМЕР_3 з залишком коштів 5065,40 доларів США (а.с. 53 т. 1).
Як вбачається з виписки з АТ КБ «ПриватБанк» від 09.07.2024 № OOSOEFVGOS1K54IL з банківського рахунку № НОМЕР_2 ОСОБА_1 отримала 20.07.2017 суму у 7568,00 доларів США (а.с. 56, 57 т. 1).
Відповідно до виписки AT «Банк Кредит Дніпро» від 17.06.2024 з рахунку № НОМЕР_4 16.09.2016 здійснено готівкове нарахування на депозит на суму 5065,40 доларів США, 15.03.2017 закрито депозит (а.с. 55 т. 1).
Всього коштів, отриманих у спадщину 12379,59 доларів США (7314,19+5065,40).
Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 23.08.2017, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського МНО Солощенко Ю.В., зареєстровано в реєстрі за №3698, ОСОБА_1 придбана квартира за адресою: АДРЕСА_1 .
Того ж дня право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 58 – 60 т. 1).
Відповідно до п. 2.1 договору купівлі-продажу квартири за домовленістю сторін купівля-продаж здійснюється за 147861,00 грн. Згідно із п. 2.2 договору вартість квартири, у відповідності до Звіту про оцінку майна, виданого ТОВ «Український центр оцінки «Експерт» від 17.08.2017 становить 147861,00 грн.
У п. 5.9 договору чоловік покупця - ОСОБА_5 надав згоду на укладення договору, що підтверджується його заявою, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Солошенко Ю.В., 23.08.2017.
Як вбачається з копії спадкової справи № 43/2023 (а.с. 177 – 250 т. 1, а.с. 1-19 т. 2) після смерті ОСОБА_5 - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_1 звернулися до приватного нотаріуса Дніпровського МНО Солошенко Ю.В. із заявами про прийняття спадщини.
24.05.2024 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до приватного нотаріуса з проханням видати свідоцтва про право на спадщину за законом на спірну квартиру.
Постановою нотаріуса від 24.05.2024 їм відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 свідоцтв про право на спадщину за законом після померлого батька, у зв`язку з тим, що заявники не надали нотаріусу документів про право власності спадкодавця на нерухоме майно (а.с. 17 – 18 т. 2).
Відповідно до довідки №152 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , у квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 (уповноважений власник); ОСОБА_13 (донька – зареєстрована 23.11.2017); ОСОБА_9 (онука – зареєстрована з 23.11.2017); ОСОБА_10 (онук - зареєстрований 23.11.2017р.) (а.с. 66 т. 1).
Згідно довідок про доходи Держаної установи «Дніпропетровська обласна фітосанітарна лабораторія» ОСОБА_5 працював завідувачем загального відділу, дохід за період з 01.07.2016 по 31.12.2016 складав 28338,30 грн, за період з 01.01.2017 по 01.10.2017 - 83715,53 грн (а.с. 101-102, т. 1).
З 26.06.2012 ОСОБА_5 вийшов на пенсію (а.с. 100 т. 1). З наданих на вимогу суду ГУ ПФУ у Дніпропетровській області відомостей про розмір пенсії, ОСОБА_5 у період з травня 2012 року по вересень 2023 року отримував пенсію від 3457,91 грн. і до 12363,33 грн (а.с. 140 – 147 т. 1).
Як вбачається із довідки форми ОК-5 ОСОБА_1 перебуваючи у шлюбі також працювала з 1999 року і до 2022 року, потім вийшла на пенсію, її дохід, наприклад, у 2013 – 2015 роках становив від 3000,00 грн. до 4500,00 грн, у 2015 – 2018 роках від 4500,00 грн до 29000,00 грн (а.с. 126 – 127 т.1 ).
Також встановлено, що за час шлюбу подружжя ОСОБА_5 і ОСОБА_1 придбані дві квартири: квартира за адресою: АДРЕСА_3 згідно із договором купівлі-продажу від 02.01.2003, та спірну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 згідно із договором купівлі-продажу від 23.08.2017.
12.04.2012 відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_5 отримав у власність у порядку спадкуванням за заповітом після смерті батька квартиру за адресою: АДРЕСА_4 .
12.12.2016 за даними Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09.10.2023 ОСОБА_1 отримала у власність у порядку спадкування за заповітом 75/100 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_5 .
Також, подружжям придбані транспортні засоби - автомобіль марки Nissan, д.р.н. НОМЕР_9 . 20.09.2023 ОСОБА_1 перереєстровано транспортний засіб на іншого власника. Також придбаний автомобіль марки Renault, д.р.н. НОМЕР_10 , згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу право власності зареєстровано 13.12.2013 за ОСОБА_1 (а.с. 103 – 110 т. 1).
Як вбачається із платіжних інструкції про видачу готівки, у яких отримувачем вказаний ОСОБА_5 , останній мав депозитні рахунки у банках AT КБ «ПриватБанк», АТ «Банк Кредит Дніпро», АТ «ТаскомБанк», АТ «Радабанк», які увійшли до складу спадщини, спадкоємцям видані свідоцтва про право на спадщину, що підтверджено матеріалами спадкової справи №43/2023 (а.с. 194, 196, 198,200, 202 т. 1). ОСОБА_1 видані свідоцтва про право на спадщину на всі банківські вклади (а.с. 225 – 229 т. 1).
У суді першої інстанції були допитані свідки.
У якості свідка допитана позивачка ОСОБА_2 , яка повідомила, що вона є донькою ОСОБА_5 . Останній перебував із 1989 у шлюбі з відповідачкою ОСОБА_1 . Під час шлюбу дійсно батько придбав декілька квартир, автомобілів. Останні місяці свого життя батько прожив із нею. Відповідачка хотіла розлучитися з ним. За місяць до смерті батька відповідачка переоформила машину, але продовжувала нею користуватися і користується до цього часу. А після смерті батька через декілька днів відповідачка продала іншу машину. Спірна квартира придбана у шлюбі у 2017 році. Батько повідомив, про те, що у квартирі був зроблений ремонт, батько приймав участь в ремонті, позивачка також допомагала. У 2022 році батько запропонував синові - ОСОБА_14 переїхати до цієї квартири, сам батько жив з відповідачкою у її квартирі, яка була успадкована. ОСОБА_14 привів до ладу квартиру зробив ремонт. Прожив у ній приблизно пів року. Донька відповідачки ОСОБА_13 проживала у квартирі батька за адресою: АДРЕСА_4 . Потім син із дружиною запропонували викупити квартиру на ОСОБА_15 (спірну) і звернулися із цим питанням до батька. Той повідомив, що рішення має бути прийняти спільно із відповідачкою ОСОБА_1 . Наступного разу у листопаді 2022 року, коли вони прийшли до батька із цим питанням, його вдома не було, була лише відповідачка. ОСОБА_14 озвучив їй прохання і вона відмовила. Коли батько дізнався про це, він розлютився і казав, що не слід було цю розмову розпочинати без нього. ОСОБА_5 не повідомляв, що спірна квартира належить відповідачці що вона придбавалася для доньки відповідачки. Також повідомила, що донька відповідачки ОСОБА_4 є хімічно залежною. ОСОБА_5 до неї відносився добре, оплачував лікування, переживав за її вплив на доньку ОСОБА_16 . Чому договір не оформлений на ОСОБА_4 позиваці не відомо, але ОСОБА_4 у цій квартирі жила. Також повідомила, що ОСОБА_4 виїхала до Німеччини у 2022 році, батько після того прибирав у квартирі, потім у квартиру заїхав його син, а ОСОБА_17 жила у Німеччині. Після повернення у серпні 2022 року вона поселилася у квартирі по АДРЕСА_5 . У подальшому ОСОБА_1 сказала, щоб ОСОБА_14 звільнив приміщення
Свідок ОСОБА_14 надав свідчення про те, що є сином ОСОБА_2 , племінником ОСОБА_3 , а ОСОБА_1 – дружина покійного діда ОСОБА_5 . Зазначив, що відносини із дідусем ОСОБА_5 мав добрі. Зі слів діда ОСОБА_5 знає, що дід і ОСОБА_1 придбали разом спірну квартиру. Він у цій квартирі проживав з серпня по листопад 2022 року із дружиною, після того мав намір викупити цю квартиру, але ОСОБА_1 відмовила. Для кого квартира купувалася, не знає. Про те, хто сплачував за комунальні послуги не знає, орендну плату не сплачували. Ремонт у квартирі оплачував він та частково дід, за ремонті роботи компенсацію не отримував. ОСОБА_1 знаходилася за кордоном коли він проживав у квартирі, а після повернення запитав про її викуп. З дочкою ОСОБА_1 . ОСОБА_17 ніяких стосунків не має. ОСОБА_18 з квартири, оскільки звільнилася квартира батьків дружини, а зі спірної квартири його попросила виїхати ОСОБА_1 , оскільки повернулася із донькою.
Свідок ОСОБА_19 надав свідчення про те, що позивачка ОСОБА_2 – це донька ОСОБА_5 . ОСОБА_5 та її чоловік ОСОБА_20 товаришували. У 1980 році вона познайомилася із ОСОБА_5 . ОСОБА_3 не знає. ОСОБА_1 – дружина ОСОБА_5 . З нею познайомилася у 1990 році. Свідок з ОСОБА_1 у дружніх відносинах. Свідок не була присутня при укладенні договору купівлі-продажу. Ця квартира була придбана покійною бабусею  ОСОБА_12 – матір`ю ОСОБА_1 . Бабуся залишала гроші ОСОБА_1 , остання особисто повідомляла це свідкові. Скільки коштів – не казала, казала, що квартиру купляла для онуки ОСОБА_17 . Квартира купувалася терміново, адже ОСОБА_17 була у лікарні з другою дитиною. Повідомила, що ОСОБА_5 достатньо «тяжкий» чоловік та залежний від коштів. ОСОБА_1 була «обслуговуючим персоналом», а ОСОБА_17 – «падчеркою». Вона нікому не була потрібна. У період укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_17 була залежна, не могла влаштувати сім`ю, зустрічалася з різними чоловіками. Оформили квартиру на ОСОБА_1 , оскільки у ОСОБА_17 були необґрунтовані вчинки, вона була залежна від алкоголю і наркотиків. ОСОБА_1 хотіла забезпечити онуків. Придбана квартира була занедбана. Вони всі разом робили ремонт перед приходом із пологового будинку Вікторії. ОСОБА_5 не хотів приходити через його відносини із ОСОБА_17 , був категоричний.
Свідок ОСОБА_21 повідомив суду, що позивачка ОСОБА_2 – це донька її друга ОСОБА_5 , знайомий із нею з 1988 року, з дитинства. ОСОБА_3 він не знає. Він не був присутній при укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири на АДРЕСА_1 , хто власник не знає. Коли ОСОБА_17 була вагітна, то ОСОБА_1 і ОСОБА_5 збиралися купляти квартиру. ОСОБА_5 не дуже хотів її купляти, також не хотів, щоб ОСОБА_17 там жила. Купили саму занедбану квартиру, мати ОСОБА_1 - ОСОБА_12 залишила їй кошти, в якій сумі - не знає. Від ОСОБА_5 чув про ці кошти. За чиї кошти куплена квартира не знає, обставини купівлі квартири йому не відомі, чи допомагав ОСОБА_5 робити ремонт у квартирі – не знає. З дитинства до ОСОБА_17 погано не відносився, лише після того, як вона стала хімічно залежною. Квартиру реєструвати на ОСОБА_17 не можна було, знає, що квартира для ОСОБА_17 куплена. У ОСОБА_5 до ОСОБА_17 жодних відносин не було, він не хотів її бачити, не хотів разом жити. Свідок також повідомив, що виносив сміття з квартири, помагав тягати речі, там була присутня ОСОБА_1 , сестра ОСОБА_22 , інші родичі, хто покликав його доламати - не пам`ятає, після ремонту не заходив у квартиру.
Свідок ОСОБА_23 повідомила суду, що є двоюрідною сестрою ОСОБА_1 . Вона не була присутня при купівлі-продажу спірної квартири. Власником квартири є ОСОБА_17 , її племінниця. Вони всією ріднею робили ремонт, квартира була у поганому стані. Чи брав участь ОСОБА_5 у придбанні квартири не знає. ОСОБА_12 перед смертю просила доньку ОСОБА_1 , щоб вона онучці купила квартиру. Це свідок чула особисто від ОСОБА_12 . У якій сумі вона зібрала кошти - не знає, вона зібрала кошти на квартиру, щоб онука не залишилася без житла. Свідкові не відомо – чи давав кошти ОСОБА_5 на придбання квартири. Він заходив дивився як ідуть роботи з ремонту. Повідомила, що ОСОБА_5 до ОСОБА_17 відносився як до «баласту», дозволяв собі прикрикнуть, це погіршилося після того як він перехворів у 2022 році.
Колегія суддів не приймає доводи апелянта, що спірне майно є її особистою приватною власністю, зважаючи на наступне.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Частиною першою статті 57 СК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Отже, у даному випадку тягар доказування несе саме апелянт ОСОБА_1 .
Попри те, що чоловік ОСОБА_1 - ОСОБА_5 помер і тому не може надати докази на підтвердження набуття квартири як об`єкта спільної сумісної власності подружжя, обов`язок спростування презумпції спільності такого майна все одно покладається на відповідачку за первісним позовом ОСОБА_1 .. 
У цій справі спростування відбувається в межах змагального процесу за участю відповідачів - спадкоємців подружжя, причому доведення відсутності спільності права власності позбавить їх права на спадкування.
Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.
У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). 
Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18.

Із матеріалів справи встановлено, що спірна квартира за адресою: АДРЕСА_1 , придбана ОСОБА_1 за час перебування у шлюбі, а відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними.
Звертаючись до суду з вимогами про визнання особистою приватною власністю квартири, ОСОБА_1 вказала, що придбала квартиру вартістю 147 861, 00 грн за успадковані від матері кошти.
Встановлено, що ОСОБА_1 у спадщину від матері ОСОБА_12 отримала кошти в розмірі 12379,59 доларів США двома сумами – у березні 2017 року 5065,40 доларів США, у липні 7568,00 доларів США.
Квартира придбана у серпні 2017 року.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.
Відповідно до ч. 2 ст. 184 ЦК України, річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною.
Гроші – це замінна річ, тобто замість отриманих грошей можна отримати інші, тотожні за кількістю.
Як встановлено із матеріалів справи подружжя, перебуваючи у шлюбі утримували декілька об`єктів рухомого і нерухомого майна, набутого як у шлюбі, так і отриманого кожним у спадщину.
Так, у 2003 році подружжям набута квартира за адресою: АДРЕСА_3 , у 2017 році - спірна квартира.
У 2012 році ОСОБА_5 отримав у спадщину квартиру за адресою: АДРЕСА_4 .
У 2016 році ОСОБА_1 отримала у спадщину 75/100 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_5 .
Також, подружжя мало два транспортних засоби. Один із них придбаний у 2013 році, коли придбаний інший доказів не надано, але сторони не заперечують цю обставину.
Окрім того, ОСОБА_5 і ОСОБА_1 працювали у період шлюбу і отримували доходи.
Жодних належних та допустимих доказів того, хто й скільки коштів кожен з подружжя витрачали на утримання цього майна ОСОБА_1 у ході розгляду справи не надано.
З огляду на те, що подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_1 протягом усього періоду шлюбу набували майно, мали банківські вклади та отримували доходи, за рахунок яких утримували як рухоме, так і нерухоме майно, а також беручи до уваги родовий характер грошових коштів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідачка не довела факт придбання спірної квартири виключно за власні кошти у розмірі 12 379,59 доларів США.
Окрім цього, суд звертає увагу на те, що в самому нотаріально посвідченому договорі купівлі-продажу квартири відсутнє будь-яке застереження про придбання цього майна за особисті кошти ОСОБА_1 .
Як було встановлено зі змісту договору у п. 5.9 договору чоловік покупця - ОСОБА_5 надав згоду на укладення договору, що підтверджується його заявою, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Солошенко Ю.В., 23.08.2017. А у п. 5.12. договору засвідчено, що нотаріусом сторонам роз`яснено зміст ст.ст. 59, 65, 74 Сімейного кодексу України.
Зокрема, стаття 65 Сімейного Кодексу України регулює право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Стаття 204 ЦК України передбачає презумпція правомірності правочину. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
ЦК України регламентує можливість учасників цивільних правовідносин оформити свої правовідносини, використовуючи різні інститути правочинів за для уникнення у майбутньому невірного їх тлумачення як сторонами правочину, так й іншими суб`єктами.
Відповідачка за первісним позовом ОСОБА_1 не надала доказів ні суду першої, ні апеляційної інстанції про те, чому спірна квартира не була оформлена правочином, який би закріплював за нею право особистої власності, а не спільної сумісної власності подружжя.
Верховний Суд 23.10.2019 прийняв постанову у справі № 917/1307/18, якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції "негативного доказу" для обґрунтування власної позиції. Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності.
Крім того, колегія суддів враховує, що між ОСОБА_5 і ОСОБА_1 не було встановлення режиму окремого проживання подружжя, наслідками якого могло бути набуття майна не у період шлюбу відповідно до ст.ст. 119, 120 СК України.
Колегія суддів не бере до уваги доводи апелянта про те, що квартира була придбана виключно для проживання доньки апелянта ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , що, на думку ОСОБА_1 , зумовлює набуття її у приватну власність останньої. 
Той факт, що донька ОСОБА_1 разом із дітьми зареєстрована у квартирі, уклала договір на підключення інтернету, проводила ремонтні роботи та сплачувала житлово-комунальні послуги, свідчить лише про її проживання в цьому житлі.
У цій ситуації правовідносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 регулюються положеннями Цивільного Кодексу України щодо здійснення права розпорядження власністю, а також нормами Житлового Кодексу України, які визначають порядок вселення членів сім`ї та інших осіб до житлового приміщення.
Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.
Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
За правилами статті 160 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.
Відповідно до статті 161 ЖК України наймач вправі вселити в займане ним жиле приміщення у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб за письмовою згодою власника будинку (квартири) і всіх членів сім`ї, які проживають з наймачем. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.
Особи, що вселилися в жиле приміщення відповідно до цієї статті як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування приміщенням, якщо при їх вселенні між цими особами, наймодавцем, наймачем та членами його сім`ї, які проживають разом з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Так, ОСОБА_4 має право на проживання у квартирі як така, що законно за згодою власника вселилася і проживає у квартирі. Водночас ці обставини не підтверджують набуття ОСОБА_1 квартири за особисті кошти.
Суд першої інстанції, оцінивши показання всіх свідків, дійшов правильного висновку, що вони не повідомили обставин, пов`язаних із придбанням спірної квартири. Свідчення щодо мети її придбання, зокрема про проживання доньки відповідачки, користування квартирою та проведення в ній ремонтних робіт, не доводять і не спростовують факту набуття квартири у особисту власність ОСОБА_1 .
Це зумовлено тим, що такий факт має підтверджуватися походженням особистих коштів і їх цільовим використанням. 
Водночас свідки надали суперечливі показання, які в сукупності не узгоджуються з іншими матеріалами справи. 
Крім того, жоден із них не був безпосереднім очевидцем спірних правовідносин, не обізнаний з обставинами укладення договору купівлі-продажу, а лише мав опосередковане уявлення про наміри ОСОБА_1 щодо придбання квартири.
З огляду на викладені обставини, їх сукупну оцінку та відсутність належних і допустимих доказів, які б підтверджували придбання спірної квартири виключно за особисті кошти позивачки, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 задоволенню не підлягають, оскільки ОСОБА_1 під час розгляду справи не довела обставин, які б спростовували презумпцію спільної сумісної власності подружжя щодо майна, набутого у період шлюбу, а також не надала належних доказів походження коштів і їх цільового використання для придбання спірного об`єкта нерухомості.
Судом встановлено, що 24.05.2024 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до приватного нотаріуса з проханням видати свідоцтва про право на спадщину за законом на спірну квартиру після смерті ОСОБА_5 .
Постановою нотаріуса від 24.05.2024 їм відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 свідоцтв про право на спадщину за законом після померлого батька, у зв`язку з тим, що заявники не надали нотаріусу документів про право власності спадкодавця на нерухоме майно (а.с. 17 – 18 т. 2).
Судом встановлено, що спірна квартира належала спадкодавцю на праві спільної сумісної власності з дружиною ОСОБА_1 , оскільки цю презумпцію не спростовано.
Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Згідно з частиною першою статті 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.
Отже, відповідачка за первісним позовом ОСОБА_1 і позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як спадкоємці першої черги мають успадкували по 1/6 часток квартири кожен.
Частина 1 ст. 328 ЦК України, передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Стаття 392 цього ж кодексу передбачає, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право не визнається або оспорюється іншою особою.
Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови, нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Нотаріусом відмовлено позивачам у вчиненні нотаріальної дії, з огляду на відсутність правовстановлюючих документів, які підтверджували право власності на спірну квартиру.
Відкриття спадщини позначає момент виникнення прав у ймовірних спадкоємців на прийняття спадщини або на відмову в її прийнятті. Отже, власне відкриття спадщини не означає виникнення у спадкоємців права на спадщину, а означає лише виникнення права на прийняття чи відмову від неї. Ефективним способом захисту прав спадкоємця, який вважає себе таким, що прийняв спадщину, є вимога до інших спадкоємців про визнання права власності на спадкове майно (постанова Верховного Суду від 03 квітня 2024 у справі № 689/572/23, провадження № 61-13552св23).
Із матеріалів спадкової справи установлено, що позивачі 01.10.2023 ОСОБА_2 , 13.03.2023 ОСОБА_3 звернулися до приватного нотаріуса Солощенко Ю.В. із заявами про прийняття спадщини, у яких вказали, що до складу спадщини входить у тому числі квартира у АДРЕСА_1 , інше рухоме та нерухоме майно, яке належить спадкодавцю.
Відповідачка ОСОБА_1 також 10.10.2023 звернулася до приватного нотаріуса Солощенко Ю.В. із заявою про прийняття спадщини. 
У заяві про квартиру у АДРЕСА_1 не зазначила. 
Проте, вказала, що до складу спадщини також належить інше рухоме та нерухоме майно, яке належить спадкодавцю. 
Крім того, колегія суддів враховує, що ОСОБА_1 із заявою про відмову від спадкового майна чи його частини не зверталася.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.
24.05.2024 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до приватного нотаріуса з проханням видати свідоцтва про право на спадщину за законом на спірну квартиру після смерті ОСОБА_5 . Однак, постановою нотаріуса від 24.05.2024 їм відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 свідоцтв про право на спадщину за законом після померлого батька, у зв`язку з тим, що заявники не надали нотаріусу документів про право власності спадкодавця на нерухоме майно (а.с. 17 – 18 т. 2).
Як убачається з матеріалів справи, позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не додали до позовної заяви копію правовстановлюючого документа - договору купівлі-продажу спірної квартири від 23.08.2017, натомість звернулися з клопотанням про витребування матеріалів спадкової справи для з`ясування обставин.
Водночас, відповідачка ОСОБА_1 надала копію зазначеного договору разом із зустрічною позовною заявою. При цьому, у матеріалах спадкової справи такий документ відсутній, що стало підставою для відмови позивачам у видачі свідоцтв про право на спадщину.
Зазначені обставини свідчать про наявність об`єктивних перешкод для оформлення позивачами спадкових прав у нотаріальному порядку, зумовлених тим, що правовстановлюючий документ перебуває у розпорядженні відповідачки.
У своїй постанові від 22 вересня 2021 року в справі № 523/18162/16 Верховний Суд виснував про те, що встановивши, що оригінали правовстановлюючих документів знаходяться у відповідача, який відмовляється їх надати, і ця обставина унеможливила отримання позивачем свідоцтва про право на спадщину за законом в нотаріальному порядку, суд зробив обґрунтований висновок, що у позивача існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, у зв`язку з чим визнання за позивачем права власності на частку у праві спільної власності на нерухоме майно в порядку спадкування є ефективним способом захисту його порушеного права.
За приписами ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Під час розгляду справи суд виходить з аналізу прецедентної практики Європейського Суду з прав людини (ЄСПЛ), яка свідчить про важливість дотримання державою принципу «правомірних або законних очікувань» та захист прав людини через призму цього принципу, так у рішенні ЄСПЛ «Федоренко проти України» суд нагадав, що відповідно до його прецедентної практики поняття «майно» може поширюватися на «наявне майно» або активи, включаючи претензії, щодо яких заявник може обґрунтовано стверджувати, що він принаймні має «законні сподівання» ефективно скористатися правом власності.
Аналізуючи практику розгляду Судом справ щодо порушення права володіння майном, можна зробити висновок, що поняття «майно», як і «власність», має досить широке тлумачення й охоплює цілу низку економічних інтересів (активів) – як матеріальних, так і нематеріальних. Зокрема, у контексті статті 1 Першого протоколу Конвенції Судом розглядалися справи щодо порушення права власності, де об`єктами було усе «власне» майно особи, що може входити до складу спадщини, і яке можна заповісти («Маркс проти Бельгії» (the Marckx case), рішення від 27.04.1979 р., п. 64), тобто наявне майно («existing possessions»).
У цій справі предметом спору є захист права позивачів на майно, яке вже входить до складу спадщини та щодо якого спадкоємці мають законні підстави очікувати його набуття.
З огляду на встановлені обставини та надану їм правову оцінку, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про обґрунтованість заявлених вимог і наявність підстав для їх задоволення за первісним позовом.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення – без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, –

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 06 червня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 22 квітня 2026 року.
Повний текст судового рішення складено 24 квітня 2026 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: М.М. Пищида

І.Ю. Ткаченко