ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
65618, м. Одеса, просп. Шевченка, 29, тел.: (0482) 307-983, 
e-mail: inbox@od.arbitr.gov.ua веб-адреса: http://od.arbitr.gov.ua
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
"27" березня 2026 р.	м. Одеса 	Справа № 916/279/26	

Господарський суд Одеської області у складі судді Бездолі Ю.С.
при секретарі судового засідання: Степанюк А.О.

розглянувши у підготовчому засіданні позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю “ФРАМ ШИППІНГ ЕДЖЕНСІ” (68001, Одеська обл., м. Чорноморськ(з), пр. Миру, буд. 2/2-Н, код ЄДРПОУ 39611492)
до відповідача: Компанії TRANS TRADE RK SA (Транс Трейд РК СА) (rue Francois-Versonnex 11, 1207, Geneva, Switzerland, VAT number: CHE-440.939.434, (вул. Франсуа-Версонне, 11, 1207, Женева)
про стягнення 52567,92 доларів США, що еквівалентно 2258123,33 грн., -

за участю представників сторін: 
від позивача: Бондаренко Ю.С., адвокат, діє на підставі довіреності
від відповідача: Коновалова Н.О., адвокат, діє на підставі довіреності

Суть спору: Товариство з обмеженою відповідальністю “ФРАМ ШИППІНГ ЕДЖЕНСІ” звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Компанії TRANS TRADE RK SA (Транс Трейд РК СА) про стягнення заборгованості за договором про надання стивідорних послуг №0109-S22 від 01 вересня 2022 року у загальному розмірі 52567,92 доларів США, що еквівалентно 2258123,33 грн.
Позовні вимоги ТОВ “ФРАМ ШИППІНГ ЕДЖЕНСІ” обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором про надання стивідорних послуг №0109-S22 від 01.09.2022 щодо повної оплати вартості послуг.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 02.02.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №916/279/26; розгляд справи вирішено здійснювати у порядку загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 05.03.2026 о 14:30.
11.02.2026 за вх.№5018/26 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, який прийнято судом до розгляду та додаткові документи, які залучено судом до матеріалів справи. У поданому відзиві відповідач просить суд ухвалити рішення у справі №916/279/26, яким в повному обсязі задовольнити позовні вимоги про стягнення з TRANS TRADE RK SA 52567,92 доларів США, що еквівалентно 2258123,33 грн.; при ухваленні рішення у справі вирішити питання щодо повернення позивачу з Державного бюджету України 50 відсотків судового збору, сплаченого за подання позовної заяви, оскільки позов визнано відповідачем до початку розгляду справи по суті.
23.02.2026 за вх.№6334/26 до суду від відповідача надійшла заява про визнання позову.
24.02.2026 за вх.№6566/26 до суду від позивача надійшла заява про повернення 50% сплаченого судового збору, у зв`язку з визнанням відповідачем позову.
Ухвалою суду від 05.03.2026 відкладено підготовче засідання у справі №916/279/26 на 27.03.2026 о 09:40; викликано сторін у підготовче засідання; зобов`язано позивача до 27.03.2026 надіслати або вказати можливий термін надсилання оригіналів всіх поданих до суду в додатку до позовної заяви письмових доказів (для огляду суду); зобов`язано відповідача до 27.03.2026 надати до суду статутні та реєстраційні документи відповідача.
У підготовчому засіданні 27.03.2026 судом оглянуті надані сторонами оригінали документів.
У підготовчому засіданні 27.03.2026 представники сторін просять суд ухвалити рішення у зв`язку з визнанням позову відповідачем.
У зв?язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 “Про введення воєнного стану в Україні”, затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні було введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався, зокрема, Указом Президента України від 12 січня 2026 року №40/2026, затвердженим Законом України від 14.01.2026 №4757-IX, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 03 лютого 2026 року строком на 90 діб.
Справа №916/279/26 розглядається судом в період оголошеного на всій території України воєнного стану через військову агресію російської федерації проти України.
Жодних заяв та/або клопотань, пов`язаних з неможливістю вчинення якихось процесуальних дій у зв`язку з воєнним станом, про намір вчинити такі дії до суду від учасників справи не надійшло.
У відповідності до вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку. Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.
У відзиві за вх.№5018/26 та заяві за вх.№6334/26 відповідачем визнано позов, у зв`язку з чим справа розглядається судом в порядку ст. 185 ГПК України.
Відповідно до ст. 240 ГПК України в підготовчому засіданні 27.03.2026 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення. 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, господарський суд встановив: 
01.09.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю “ФРАМ ШИППІНГ ЕДЖЕНСІ” (виконавець, позивач) та Компанією TRANS TRADE RK SA (замовник, відповідач) укладений договір про надання стивідорних послуг №0109-S22, відповідно до якого в порядку та на умовах договору виконавець зобов`язується надати замовнику за плату стивідорні послуги, а замовник зобов`язується своєчасно їх прийняти та оплатити.
Згідно з п.п. 4.1, 4.2 договору вартість послуг визначається сторонами за фактом їх надання і визначається у актах приймання-передачі наданих послуг. Оплата послуг здійснюється замовником протягом 180 днів з дати підписання акту приймання-передачі наданих послуг із розрахунку обсягу фактично перевантаженого вантажу, який був перевантажений відповідно до умов даного договору та зазначений у коносаменті на підставі виставленого рахунку за курсом НБУ, встановленим на дату рахунка.
За п.7.1 договору усі спори, що пов`язані з даним договором, його укладанням або такі, що виникають під час виконання умов даного договору, вирішуються шляхом переговорів між сторонами. Якщо спір неможливо вирішити шляхом переговорів, він вирішується в судовому порядку.
Відповідно до п.8.1 договору даний договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до 31 грудня 2022 року. Якщо жодна зі сторін за 15 календарних днів до терміну закінчення лії договору письмово не повідомить протилежну сторону про намір щодо його розірвання, дія договору вважається автоматично продовженою на кожен наступний календарний рік, на тих саме умовах.
01.05.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю “ФРАМ ШИППІНГ ЕДЖЕНСІ” (виконавець, позивач) та Компанією TRANS TRADE RK SA (замовник, відповідач) укладено додаткову угоду №3 до договору №0109-S22, в якій сторони домовились:
- викласти п.4.2 договору в наступній редакції: оплата послуг здійснюється замовником протягом 120 днів з дати підписання акту приймання-передачі наданих послуг із розрахунку обсягу фактично перевантаженого вантажу, який був перевантажений відповідно до умов даного договору та зазначений у коносаменті на підставі виставленого рахунку за курсом НБУ, встановленим на дату рахунка;
- викласти п.7.1 договору в наступній редакції: даний договір регулюється й тлумачиться у відповідності до матеріального права України. Всі невирішені суперечки, що виникають із або у зв`язку з даним договором, включаючи будь-які питання щодо його існування, дійсності або припинення, відшкодування збитків, стягнення штрафів, пені та інше передаються на розгляд до відповідного господарського суду України з місцем знаходження виконавця та розглядаються у відповідності до норм матеріального і процесуального права України. Рішення суду повинно бути остаточним і обов`язковим для виконання обома сторонами.
В матеріалах справи наявні підписані наступні акти виконаних послуг до договору №0109-S22 від 01.09.2022: акт від 03.08.2025 на суму 31086,64 доларів США; акт від 30.08.2025 на суму 21481,28 доларів США. 
Також в матеріалах справи наявні рахунок №030 від 03.08.2025 на суму 31086,64 доларів США та рахунок №3008 від 30.08.2025 на суму 21481,28 доларів США.
Окрім того, в матеріалах справи наявний акт звіряння взаємних розрахунків між сторонами за 01.08.2025-20.01.2026 та виписка з картки рахунку 362 USD по договору №0109-S22.
Неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором №0109-S22 від 01.09.2022 на суму 52567,92 доларів США стало підставою для звернення позивача до господарського суду з відповідним позовом про стягнення заборгованості за договором про надання стивідорних послуг №0109-S22 від 01.09.2022 у загальному розмірі 52567,92 доларів США, що еквівалентно 2258123,33 грн.
Проаналізувавши наявні у справі докази та надавши їм правову оцінку, суд дійшов висновку про повне задоволення позову, виходячи з наступного. 
Відповідно до ч.1 ст. 6 Закону України “Про зовнішньоекономічну діяльність” суб`єкти, які є сторонами зовнішньоекономічного договору (контракту), мають бути здатними до укладання договору (контракту) відповідно до цього та інших законів України та/або закону місця укладання договору (контракту). Зовнішньоекономічний договір (контракт) складається відповідно до цього та інших законів України з урахуванням міжнародних договорів України. Суб`єкти зовнішньоекономічної діяльності при складанні тексту зовнішньоекономічного договору (контракту) мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо та у виключній формі цим та іншими законами України.
Приписами ст. 32 Закону України “Про зовнішньоекономічну діяльність” передбачено, що Україна як держава і всі суб`єкти зовнішньоекономічної діяльності та іноземні суб`єкти господарської діяльності несуть відповідальність за порушення цього або пов`язаних з ним законів України та/або своїх зобов`язань, які випливають з договорів (контрактів), тільки на умовах і в порядку, визначених законами України. Всі справи та питання щодо визначення відповідальності, які виникають при застосуванні цього та пов`язаних з ним законів України, підсудні судовим органам України. Суб`єкти зовнішньоекономічної діяльності та іноземні суб`єкти господарської діяльності мають право на судовий розгляд зазначених справ та питань.
Згідно зі ст. 33 Закону України “Про зовнішньоекономічну діяльність” у сфері зовнішньоекономічної діяльності, що визначається цим та пов`язаними з ним законами України, можуть застосовуватися такі види відповідальності: - майнова відповідальність; - кримінальна відповідальність. Майнова відповідальність застосовується у формі матеріального відшкодування прямих, побічних збитків, упущеної вигоди, матеріального відшкодування моральної шкоди, а також майнових санкцій.
Статтею 38 Закону України “Про зовнішньоекономічну діяльність” встановлено, що спори, що виникають між суб`єктами зовнішньоекономічної діяльності, іноземними суб`єктами господарської діяльності у процесі такої діяльності можуть розглядатися судами України, а також за згодою сторін спору Міжнародним комерційним арбітражним судом та Морською арбітражною комісією при Торгово-промисловій палаті України та іншими органами вирішення спору, якщо це не суперечить чинним законам України або передбачено міжнародними договорами України.
Відповідно до положень статті 39 Закону України “Про зовнішньоекономічну діяльність” будь-які спори щодо застосування положень цього Закону та законів, прийнятих на виконання цього Закону, можуть бути предметом розгляду в господарських судах, якщо сторонами у справі виступають юридичні особи.
Згідно зі ст. 5 Закону України “Про міжнародне приватне право” у випадках, передбачених законом, учасники (учасник) правовідносин можуть самостійно здійснювати вибір права, що підлягає застосуванню до змісту правових відносин. Вибір права згідно з частиною першою цієї статті має бути явно вираженим або прямо випливати з дій сторін правочину, умов правочину чи обставин справи, які розглядаються в їх сукупності, якщо інше не передбачено законом. Вибір права може бути здійснений щодо правочину в цілому або його окремої частини.
Положеннями статті 73 Закону України “Про міжнародне приватне право” передбачено, що іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави (їх органи та посадові особи) та міжнародні організації (далі - іноземні особи) мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів.
За ч.1 ст. 74 Закону України “Про міжнародне приватне право” процесуальна правоздатність і дієздатність іноземних осіб в Україні визначаються відповідно до права України.
Згідно з п.1 ч.1 ст. 76 Закону України “Про міжнародне приватне право” суди розглядають будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках, якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону.
За ст.ст. 365, 366 ГПК України іноземні особи мають такі самі процесуальні права та обов`язки, що і громадяни України та юридичні особи, створені за законодавством України, крім винятків, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Підсудність справ за участю іноземних осіб визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. У випадках, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, підсудність справ за участю іноземних осіб може бути визначено за угодою сторін.
Таким чином, на підставі ст. 76 Закону України “Про міжнародне приватне право”, ст. 38 Закону України “Про зовнішньоекономічну діяльність” спори, що виникають між суб`єктами зовнішньоекономічної діяльності, іноземними суб`єктами господарської діяльності у процесі такої діяльності можуть розглядатися судами України, зокрема у випадку, якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України.
Як було встановлено судом, додатковою угодою №3 до договору №0109-S22 сторони передбачили, що всі невирішені суперечки, що виникають із або у зв`язку з даним договором, включаючи будь-які питання щодо його існування, дійсності або припинення, відшкодування збитків, стягнення штрафів, пені та інше передаються на розгляд до відповідного господарського суду України з місцем знаходження виконавця та розглядаються у відповідності до норм матеріального і процесуального права України.
Приймаючи до уваги положення додаткової угоди №3 до договору №0109-S22, а також те, що місцем знаходження виконавця (позивача) є: 68001, Одеська обл., м. Чорноморськ(з), пр. Миру, буд. 2/2-Н, господарський суд дійшов висновку про можливість пред`явлення та розгляду даного позову Господарським судом Одеської області із обґрунтуванням позивачем підстав поданого позову неналежним виконанням відповідачем умов договору в частині сплати вартості наданих послуг.
За ст. 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 
Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України).
За вимогами ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. 
Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.
За ч.1 ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
У відповідності до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
В силу вимог ст. 610, ч.2 ст. 615 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.
Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
У відповідності до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №723/304/16-ц зазначено, зокрема, наступне: “Що стосується стягнення суми позики та процентів за користування чужими коштами в іноземній валюті - доларах США із одночасним визначенням гривневого еквівалента вказаної суми, Велика Палата Верховного Суду зазначає таке. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року №959-XII “Про зовнішньоекономічну діяльність”, Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 “Про систему валютного регулювання і валютного контролю” (далі Декрет №15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року №185/94-ВР “Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті”. Декретом №15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. У частині четвертій статті 5 Декрету №15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом №15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц (провадження №14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах №373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) та №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18). Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18). Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні”. 
У відповідності до ч.1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Згідно з вимогами ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.
Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою. На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: “баланс імовірностей” (balance of probabilities) або “перевага доказів” (preponderance of the evidence); “наявність чітких та переконливих доказів” (clear and convincing evidence); “поза розумним сумнівом” (beyond reasonable doubt). Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27.01.2022 у справі №917/996/20).
Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 рішення Європейського суду з прав людини у справі “Салов проти України” від 06.09.2005).
У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі “Надточий проти України” від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі. 
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Статтею 42 ГПК України визначено перелік прав та обов`язків учасників справи.
Відповідно до п.1 ч.2 ст. 46 ГПК України крім прав та обов`язків, визначених у статті 42 цього Кодексу, позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу.
Частиною 1 ст. 191 ГПК України встановлено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.
Згідно з ч.ч. 3,4,5 ст. 191 ГПК України до ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.
Відповідно до ч.3 ст. 185 ГПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення суду у випадку визнання позову відповідачем.
Як свідчать матеріали справи, у відзиві за вх.№5018/26 та заяві за вх.№6334/26 відповідач визнав позов в повному обсязі, окрім того уповноважений представник відповідача (адвокат за довіреністю) у підготовчому засіданні 27.03.2025 також підтримала заяву про визнання позову та просила її задовольнити.
Господарський суд зазначає, що спір у даній справі виник щодо виконання укладеного між сторонами договору про надання стивідорних послуг №0109-S22 від 01.09.2022.
Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, умови укладеного між сторонами договору, господарський суд дійшов висновку, що позивачем було надано відповідачу стивідорні послуги на загальну суму 52567,92 доларів США, що підтверджується, зокрема, підписаними актами виконаних послуг до договору від 03.08.2025 та від 30.08.2025, проте відповідач в повному обсязі за отримані послуги не сплатив, факт наявності заборгованості у розмірі 52567,92 доларів США визнаний відповідачем, окрім того розмір заборгованості підтверджений за наявними матеріалами справи.
Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши матеріали справи та наявні в них докази, перевіривши наявність відповідних повноважень на подання відповідачем до суду заяви про визнання позову, не встановивши обставин того, що визнання позову суперечить або порушує права та інтереси інших осіб, господарський суд дійшов висновку, що відповідач не виконав належним чином своїх зобов`язань за договором в частині повної та своєчасної сплати за отримані послуги, внаслідок чого є правомірними, обґрунтованими та підлягають задоволенню позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю “ФРАМ ШИППІНГ ЕДЖЕНСІ” про стягнення з відповідача - Компанії TRANS TRADE RK SA заборгованості за договором про надання стивідорних послуг №0109-S22 від 01.09.2022 у загальному розмірі 52567,92 доларів США, що еквівалентно 2258123,33 грн.
Інші наявні в матеріалах справи документи вищевикладених висновків суду не спростовують.
На підставі ст.ст. 129, 130 ГПК України у зв`язку з визнанням відповідачем позову - 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову у розмірі 13548,74 грн. - покладаються судом на відповідача.
Керуючись ст.ст. 46, 129, 130, 185, 191, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -
ВИРІШИВ:
1.Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю “ФРАМ ШИППІНГ ЕДЖЕНСІ” - задовольнити повністю.
2.Стягнути з Компанії TRANS TRADE RK SA (Транс Трейд РК СА) (rue Francois-Versonnex 11, 1207, Geneva, Switzerland, VAT number: CHE-440.939.434 (вул. Франсуа-Версонне, 11, 1207, Женева) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “ФРАМ ШИППІНГ ЕДЖЕНСІ” (68001, Одеська обл., м. Чорноморськ(з), пр. Миру, буд. 2/2-Н, код ЄДРПОУ 39611492) 52567 /п`ятдесят дві тисячі п`ятсот шістдесят сім/ доларів 92 центів США, що еквівалентно 2258123 /два мільйони двісті п`ятдесят вісім тисяч сто двадцять три/ грн. 33 коп. та 13548 /тринадцять тисяч п`ятсот сорок вісім/ грн. 74 коп. судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги у строки, визначені ст. 256 ГПК України.
Повне рішення складено 01 квітня 2026 р.

Суддя Ю.С. Бездоля