Дата документу 03.12.2025 Справа № 332/3/21

ОКРЕМА ДУМКА
судді Запорізького апеляційного суду
ОСОБА_1 
у справі № 11-кп/807/996/25
03 грудня 2025 року      м.Запоріжжя
03 грудня 2025 року ухвалою судової колегії з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_2 – адвоката ОСОБА_3 , залишено без задоволення, а вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 9 вересня 2025 року щодо ОСОБА_2 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, залишено без змін.
Даним вироком районного суду ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у вигляді 4 років позбавлення воді з позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. 
Звільнено від призначеного покарання у зв`язку зі закінченням строку давності. Вирішено питання про судові витрати. 
Задоволено частково цивільний позов потерпілої, яким з обвинуваченого ОСОБА_2 стягнуто на користь потерпілої ОСОБА_4 у відшкодування моральної шкоди 300 000 гривен.
В апеляційній скарзі, крім іншого, захисник обвинуваченого ОСОБА_3 ставив питання про відмову в задоволенні позову до обвинуваченого і стягнення з нього на користь потерпілої 300 000 грн.
Відмовляючи в задоволенні апеляційної скарги в цій частині, апеляційний суд виходив з того, що вибір належного відповідача в межах кримінального провадження належить до розсуду потерпілої, і саме в цьому провадженні вона реалізувала своє право, звернувшись із позовом безпосередньо до особи, яка визнана винною у вчиненні злочину, – ОСОБА_2 
Моральна шкода, завдана протиправними діями, підлягає компенсації у повному обсязі, а наявність інших можливих суб`єктів відповідальності не може звужувати право потерпілого на одержання відшкодування від особи, яка безпосередньо своїми діями спричинила шкоду. 
Саме протиправні дії ОСОБА_2 призвели до наїзду на ОСОБА_5 та подальшої смерті останнього, що визнано доведеним сукупністю досліджених доказів і покладено в основу обвинувального вироку. 
Той факт, що на момент ДТП ОСОБА_2 виконував трудові функції з ПАТ «Запоріжсталь», не усуває його особистої відповідальності перед потерпілою за завдану моральну шкоду. 
Норми статей 1172, 1191 ЦК України, на які посилався захисник в апеляційній скарзі, є вибірковими й відокремленими з контексту, оскільки зазначені норми регулюють внутрішні майнові відносини між роботодавцем і працівником (право регресу роботодавця до працівника після відшкодування шкоди) і не обмежують дискрецію потерпілої обрати належного відповідача й заявити вимогу безпосередньо до винної фізичної особи в межах кримінального провадження. 
Таким чином, на переконання апеляційного суду у справі відсутні будь-які правові підстави вважати, що цивільний позов про відшкодування моральної шкоди не міг бути пред`явлений до ОСОБА_2 як обвинуваченого, дії якого є прямою причиною смерті близького родича потерпілої.
З таким висновком апеляційного суду в цій частині я не погоджуюсь. У заявку з чим висловлюю свою окрему думку з таких підстав.
13 липня 2023 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 203/2786/17, провадження № 61-3193 св 23 (ЄДРСРУ № 112202562) досліджував питання щодо особливостей відшкодування моральної шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки.
Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Відповідно до статті 23 ЦК України кожна особа, має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою зокрема щодо членів її сім`ї.
За змістом статті 1167 ЦК України, якщо моральної шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, така моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.
Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання та приниження – емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (13 липня 2023 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 454/289/22, провадження № 61-2200св23 (ЄДРСРУ № 112202578).
Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
При цьому слід враховувати, що особливі правила статті 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц (провадження № 14-497цс18) зазначено, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки – роботодавець.
Згідно з ч.ч.5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Отже оскільки, завдана моральна шкода внаслідок ДТП, що сталася з вини водія ОСОБА_2 , який на відповідній правовій підставі під час виконання своїх трудових обов`язків керував автомобілем, який перебуває у володінні його роботодавця ПАТ «Запоріжсталь», відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним у ДТП водієм ОСОБА_2 .
За таких обставин, суд апеляційної інстанції мав всі підстави для задоволення апеляційної скарги захисника в цій частині, оскільки цивільну відповідальність щодо відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_4 мав нести не обвинувачений ОСОБА_2 , а володілець джерела підвищеної небезпеки – ПАТ «Запоріжсталь». 

Суддя       ОСОБА_1