Справа № 369/3706/25
Провадження № 2/369/3172/26

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2026 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:
cудді Лапченко О.М., 
за участі секретаря Дубицької М.І.,  
розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, - 

в с т а н о в и в: 

позивач звернувся до суду з позовом, згідно якого просить визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 набуте 02.02.2017 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1164457032224 згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно) на підставі договору купівлі-продажу майнових прав № 215-123 укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «СОФІЯ БУД ГРУП» 07 грудня 2016 року.
В обґрунтування вимог позивач вказує, що він є власником квартири АДРЕСА_1 . Право власності на квартиру набув 02.02.2017 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1164457032224 згідно відомостей державного реєстру речових прав на нерухоме майно) на підставі договору купівлі-продажу майнових прав № 215-123, укладеного між ним та ТОВ «СОФІЯ БУД ГРУП» 07 грудня 2016 року. Вартість майнових прав за укладеним договором становила еквівалент 32721,44 (тридцять дві тисячі сімсот двадцять один долар сорок чотири центи) доларів США (п. 4.1 договору). Грошові кошти, як покупець, вносив продавцеві в національній валюті України (п. 4.2 договору). Згідно свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_1 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві (актовий запис № 577) з 15 квітня 2016 року перебуває в шлюбі з ОСОБА_2 . Шлюбного договору між ними, де б розмежовувалися окремі права та обов`язки подружжя, в тому числі і стосовно майна, укладено не було, врегулювання зазначеного питання між сторонами у інший передбачений законодавством України спосіб не здійснювалось. Однак, станом на сьогодні він не може вільно розпоряджатися належною квартирою, адже вона вважається спільною сумісною власністю подружжя. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Водночас, у статті 57 Сімейного кодексу України визначено підстави, за яких майно, в тому числі і набуте за час шлюбу, є особистою приватною власністю дружини чи чоловіка. Так, відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 зазначеної статті особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Таким чином майнові права на квартиру, хоча й були набуті за час зареєстрованого шлюбу, проте квартира є його особистою власністю, оскільки джерелом походження вкладених у її придбання коштів були кошти, які він накопичив до укладання шлюбу та які були одержані від його матері. 
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10.06.2025 року відкрите провадження у справі, судовий розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження, призначене проведення підготовчого судового засідання. 
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.11.2025 року, справу № 369/3706/25 передано на розгляд судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Лапченко О.М., згідно розпорядження № 1092 від 13.11.2025 року, у зв`язку із звільненням головуючого судді ОСОБА_3 з посади судді Києво-Святошинського районного суду Київської області на підставі поданої заяви про відставку.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24.11.2025 року справу прийнято до провадження судді, призначене проведення підготовчого судового засідання. 
Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. 
Відповідач в судовому засіданні проти позову не заперечувала, вказала, що спірна квартира дійсно придбана за кошти чоловіка, тому вона є особистою власністю чоловіка. 
Згідно частин 3 та 4 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.
Приписами ч.4 ст.206 ЦПК України визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, вислухавши пояснення сторін, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до таких висновків.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Як передбачено ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 
Судом встановлено, що 15 квітня 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб. 
ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 . 
Право власності на квартиру ОСОБА_1 набув 02.02.2017 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1164457032224 згідно відомостей державного реєстру речових прав на нерухоме майно) на підставі договору купівлі-продажу майнових прав № 215-123, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «СОФІЯ БУД ГРУП» 07 грудня 2016 року.
07 грудня 2016 року між ОСОБА_1 та ТОВ «СОФІЯ БУД ГРУП» в особі Директора Тимошенко Ганни Вікторівни, що діє на підставі Статуту, з другої сторони (надалі іменуються Сторони, а кожна окремо - Сторона), уклали договір купівлі-продажу майнових прав (надалі іменується - Договір). 
Відповідно до п. 2.1 згідно цього Договору Продавець продав, а Покупець придбав майнові права на Об`єкт нерухомості детальна характеристика якого встановлена у Специфікації - Додаток №1, що є невід`ємною частиною даного Договору. Майнові права на Об`єкт нерухомості належать Продавцю на підставі: Дозволу на початок виконання будівельних робіт, зареєстрованого 09.12.2014 за № 115143430084 та Заяви до Державної архітектурно-будівельної інспекції, внесеної до реєстру за № ІУ 125 161 690 452; Договору суперфіцію № 1206-16 від 12 червня 2016 року; Договору купівлі-продажу майнових прав № КП 10-06-16 від 10 червня 2016 року. Загальна проектна площа Об`єкта нерухомості та житлова проектна площа Об`єкта нерухомості визначається у Додатку № 1 до даного Договору. Загальна фактична площа Об`єкта нерухомості та житлова фактична площа Об`єкта нерухомості може бути уточнена на підставі даних технічної інвентаризації, проведеної спеціалізованим суб`єктом господарювання, який відповідно до Законодавства має відповідні повноваження (далі - «БТІ»). 
Вартість майнових прав за укладеним договором становила еквівалент 32721,44 (тридцять дві тисячі сімсот двадцять один долар сорок чотири центи) доларів США (п. 4.1 договору). 
Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до положень ст.12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК України).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст.60 СК України).
Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21)).
Відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Тлумачення ст. 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18 (провадження № 61-2401св21)).
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 листопада 2018 року в справі № 589/4889/15-ц (провадження № 61-8808св18) зроблено висновок що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що: «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст.368 ЦК України. Частиною 1 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню п.3 ч.1 ст.57 СК України та вказано, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю. 
Як вбачається з матеріалів справи, спірна квартира АДРЕСА_1 була придбана під час шлюбу.
Позивач вказує, що ця квартира є його особистою власністю, оскільки джерелом походження вкладених у її придбання коштів були кошти, які він накопичив до укладання шлюбу та які були одержані від його матері. 
Так, на підтвердження вказаної позиції позивачем були надані квитанції на оплату ТОВ «СОФІЯ БУД ГРУП» грошових коштів на виконання договору від 07.12.2016 року та договір дарування від 27.07.2017 року. 
За цим договором дарування  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1  (реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб - платників податків  НОМЕР_2 ), зареєстрований за адресою:       АДРЕСА_3 , іменований надалі «Дарувальник», та з другої сторони - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб - платників податків  НОМЕР_3 ), зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , іменований надалі «Обдаровуваний», надалі разом іменовані «Сторони», уклали договір про таке: Дарувальник передає безоплатно у власність Обдаровуваного 1/2 частину квартири   АДРЕСА_4 . 1/2 частина квартири, що дарується, належить  Дарувальнику  на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малим О.C., від 26 січня 2015 року за реєстровим № 74. Право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстроване державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малим О.С., від 26 січня 2015 року, згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) за індексним номером: 18843973, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 557584680000. Перехід права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведений державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малим О.C., згідно статтей 19, 34 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Сторони цей дар оцінюють в 378 483 (триста сімдесят вісім тисяч чотириста вісімдесят три) гр. 
В судовому засіданні позивач вказав, що він подарував братові частину вказаної квартири, а їх мати, в свою чергу, надала йому кошти для придбання спірної квартири. Цей факт підтвердила і відповідач. 
У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті і
кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв?язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а с особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не с безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №522/19610/15-ц (провадження 61-35779ск18).
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. 
Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року №6-843цс17; ц; з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі №6-801цс16.
Судом встановлено, що спірна квартира набута позивачем у період шлюбу, проте за його власний кошт, що не спростовано відповідачем. 
Тобто, джерелом набуття спірної квартири були виключно кошти, які належали особисто позивачу. Будь-яких коштів та іншої участі у придбанні зазначеної квартири відповідач по справі не приймала. 
Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.
Відповідно до ст.206 ЦПК України позивач може відмовитись від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження по справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову, якщо визнання відповідачем позову не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.
З урахуванням викладеного, визнання відповідачем позовних вимог, яке не суперечить закону, суд дійшов висновку про обґрунтованість пред`явлених позивачем вимог до відповідача, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню. 
На підставі наведеного та керуючись ст.ст.57, 60, 63 СК України, ст.368 ЦК України, ст. 12, 13, 19, 76, 81, 141, 263, 265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю - задовольнити. 
Визнати, що квартира АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю ОСОБА_1 . 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя -         Лапченко О.М. 

06.04.2026