Головуючий І інстанції: Шляхова О.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2026 р. 	Справа № 520/6112/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді Катунова В.В.,
Суддів: Ральченка І.М. , Подобайло З.Г. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 09.02.2026, майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022 по справі № 520/6112/21
за позовом ОСОБА_1 
до  Військової частини НОМЕР_1   
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду із позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати йому середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня присудження йому заборгованості за рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року по справі №520/15153/2020, а саме за період з 18 вересня 2017 року по 23 грудня 2020 року;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та сплатити йому середній заробіток (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня присудження йому заборгованості за рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року по справі №520/15153/2020, а саме за період з 18 вересня 2017 року по 23 грудня 2020 року розмір якого обчислити за методикою, визначеною постановою КМ України від 08.02.1995 р. №100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати»;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та сплатити йому компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб за період з 18 вересня 2017 року по 23 грудня 2020 року, відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою КМ України від 15.01.2004 №44.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 05.07.2021, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 06.12.2021, частково задоволено позов.
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня присудження ОСОБА_1 заборгованості за рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 23.12.2020 по справі №520/15153/2020, а саме за період з 18.09.2017 по 23.12.2020.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня присудження ОСОБА_1 заборгованості за рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 23.12.2020 по справі №520/15153/2020, а саме за період з 18.09.2017 по 23.12.2020.
В решті позовних вимог – відмовлено.
Позивачем через систему "Електронний суд" 10.12.2025 подано заяву в порядку ст. 382 КАС України, в якій просить суд:
- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 надати суду в десятиденний термін з дня отримання ухвали про встановлення судового контролю звіт про виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.07.2021 у справі №520/6112/21.
В обґрунтування заяви зазначає, що відповідачем на виконання судового рішення неправильно нарахований середній заробіток, а саме в частині застосування при його обрахунку позиції Верховного суду України (постанови від 30.11.2020 у справі №480/3105/19).
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 09.02.2026 по справі № 520/6112/21 у задоволенні заяви ОСОБА_1 в порядку ст. 382 КАС України щодо виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.07.2021 у справі №520/6112/21 - відмовлено.
Позивач, не погодившись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на її необґрунтованість та порушення судом норм матеріального права, просив суд ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 09.02.2026 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про встановлення судового контролю у справі № 520/6112/20 - задовільнити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що окрім неналежної роботи держаного виконавця, також наявне недобросовісна поведінка відповідача, яка виражається у перевищенні повноважень Військової частини, а саме: з розрахунку вбачається, що військовою частиною застосовано невідоме рішення (п. 91 Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі №761/9584/15-ц), яке у справі №520/6112/21 – відсутнє. Вищезазначене, на думку позивача, свідчить про самовільне застосування військовою частиною НОМЕР_1 судової практики адже, посилання на цю справу відсутнє як в мотивувальній, так і в резолютивній частині рішення по справі №520/6112/21.
Відповідач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційних скарг рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Залишаючи без задоволення заяву, подану позивачем у порядку статті 382 КАС України, суд першої інстанції виходив з того, що правовідносини щодо обрахунку середнього заробітку не були предметом судового розгляду у справі №520/6112/21, а отже дії відповідача після виконання судового рішення, з якими не погоджується позивач, можуть свідчити про наявність нового спору між сторонами і позивач не позбавлений права звернутися до суду за захистом таких своїх прав та інтересів з окремим адміністративним позовом щодо визнання протиправними дій відповідача. Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку про відсутність необхідності встановлювати строк для подання звіту про виконання судового рішення та зобов`язувати відповідача подати звіт про виконання судового рішення в порядку ст.382 КАС України.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає таке.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Згідно частин 2, 3 ст. 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Положеннями ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.
Європейський суд з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.
Для цілей ст. 6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».
З аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»), якими було встановлено порушення п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою ст. 129-1 Конституції України.
Отже, обов`язковою складовою судового процесу є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.
Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок.
Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.
За правилами ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Відповідно до ч. 1 ст. 382 КАС України суд, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції і ухвалив судове рішення, за письмовою заявою особи, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, або за власною ініціативою може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
В адміністративних справах з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту та пільг за письмовою заявою заявника суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати звіт про виконання судового рішення.
Отже, нормами КАС України регламентовано право суду застосовувати інститут судового контролю шляхом, зокрема, зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду. Для застосування наведених процесуальних заходів мають бути наявні відповідні правові умови.
У свою чергу, правовою підставою для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення є наявність об`єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль. При цьому, суд, встановлюючи строк для подання звіту, повинен враховувати особливості покладених обов`язків згідно із судовим рішенням та можливості суб`єкта владних повноважень їх виконати.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04 квітня 2020 року у справі № 539/3406/17.
Аналіз вищевикладених норм процесуального права з урахуванням висновків Верховного Суду щодо їх застосування, дає колегії суддів підстави вважати, що судовий контроль в порядку норм статті 382 КАС України шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення може бути встановлено за таких умов:
- рішення суду ще не виконано, у тому числі у порядку його примусового виконання;
- існує обґрунтований і підтверджений доказами ризик його невиконання;
- існують підтверджені доказами обставини, які ставлять під сумнів виконання суб`єктом владних повноважень судового рішення, або дають підстави вважати, що:
загальний порядок виконання судового рішення не дав очікуваного результату,
або що відповідач (його правонаступник) створює перешкоди для виконання такого рішення, має намір ухилення від цього обов`язку.
Для застосування наведених процесуальних заходів мають бути наявні відповідні правові умови.
При цьому, підставою застосування зазначеної вище норми є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень/дій суб`єкта владних повноважень.
Колегією суддів встановлено, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.07.2021 по справі № 520/6112/21 набрало законної сили 06.12.2021 після апеляційного перегляду справи.
На виконання рішення суду у даній справі відповідач повинен був нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 18.09.2017 по 23.12.2020.
На виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.07.2021 у справі №520/6112/21 Військова частина НОМЕР_1 , відповідно до платіжної інструкції №142 від 10 лютого 2025 року, виплатило позивачу середній заробіток (грошове забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 18.09.2017 по 23.12.2020 - 35478,74 грн.
Обґрунтовуючи свою заяву, подану у порядку статті 382 КАС України, протиправністю таких дій відповідача при виконанні рішення суду від 05.07.2021 у справі № 520/6112/21, позивач вказує, що відповідачем на виконання судового рішення неправильно нарахований середній заробіток, оскільки при його обрахунку застосована позиція Верховного суду викладена у постанові від 30.11.2020 у справі №480/3105/19.
З приводу наведеного колегія суддів зауважує, що резолютивна частина рішення суду по справі № 520/6112/21 не містить будь-яких зобов`язань в частині визначення конкретної суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні або алгоритму його визначення.
Крім того, мотивувальні частини рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції також не містять жодних розрахунків суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, не містять алгоритмів щодо його визначення та не містять посилань на постанови Верховного Суду які необхідно враховувати або не врахувати при обрахунку середнього заробітку (грошове забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 18.09.2017 по 23.12.2020.
Як доречно зазначив суд першої інстанції, правовідносини щодо обрахунку середнього заробітку не були предметом судового розгляду у справі №520/6112/21.
Враховуючи викладене, оскільки із матеріалів справи слідує, що відповідачем на виконання рішення суду по даній справі нараховано та виплачено ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня присудження ОСОБА_1 заборгованості за рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 23.12.2020 по справі №520/15153/2020, а саме за період з 18.09.2017 по 23.12.2020, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для встановлення судового контролю.
Колегія суддів вказує, що вирішуючи питання щодо встановлення судового контролю за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання відповідача подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, суд не вправі вносити будь-які зміни в існуюче рішення, а тому процесуальна процедура вирішення питання щодо встановлення судового контролю за рішення суду, виключає можливість будь-яким чином змінювати зміст цього судового рішення.
Розглядаючи заяву, подану в порядку статті 382 КАС України, суд не вирішує спір повторно, а лише усуває перешкоди на шляху виконання вже прийнятого раніше рішення.
При цьому, суд не може змінювати резолютивну частину рішення, яке виконується, надавати оцінку доказам, які не були надані суду при розгляді справи по суті, а тому, доводи позивача стосовно протиправності дій відповідача щодо невиконання рішення є необґрунтованими.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Суд, у цій справі, також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (п. 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до статті 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно з частиною 1 статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване судове рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення питання.
Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 09.02.2026 по справі № 520/6112/21 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач 		В.В. Катунов 	
Судді	   	І.М. Ральченко   З.Г. Подобайло