РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2026 року 	справа № 580/1539/26 	
	м. Черкаси 	

Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гайдаш В.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
До Черкаського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі – відповідач 1), військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач 2), в якому позивач просить:
- визнати протиправним та скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 20.01.2026 в частині призову та направлення ОСОБА_1 для проходження військової служби за мобілізацією до військової частини НОМЕР_1 ;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення від проходження військової служби ОСОБА_1 та виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач згідно тимчасового посвідчення № НОМЕР_2 від 03 грудня 2007 року згідно наказу №342 від 09.06.2006 знятий з військового обліку як непридатний до військового обліку, при цьому проставлено відповідну відмітку про зняття з обліку 07.07.2006. Проте, 20.01.2026 о 10.00 год працівниками ІНФОРМАЦІЯ_2 позивач був затриманий та доставлений до приміщення ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивач зазначає, що його протиправно позбавили волі і з приміщення так і не випустили, у позивача не було при собі медичних документів, а також документів для планового відвідування ТЦК та СП. Позивач зазначає, що не зважаючи на те, що він був знятий, тобто виключений з військового обліку, його протиправно поставили на військовий облік та направили на проходження військово-лікарської комісії, яку він пройшов на протязі 1-2 години та був визнаний придатним до проходження військової служби. Оскільки на момент видання начальником ІНФОРМАЦІЯ_3 наказу №435 від 20.01.2026 позивач був знятий, тобто виключений з військового обліку, тому даний наказ є протиправним та підлягає скасуванню. Крім того, позивач вказує, що оскільки посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_2 із застосуванням примусу та фізичної сили було порушене законне право позивача, тому є підстави вважати висновок ВЛК про визнання позивача здоровим та придатним до військової служби та наказ про зарахування до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 протиправними. Попри наявність відповідних відомостей про виключення у загальнодоступних реєстрах, позивач був призваний на військову службу та доставлений до військової частини НОМЕР_1 . Позивач вважає такі дії та рішення ІНФОРМАЦІЯ_2 та в\ч НОМЕР_1 протиправними та такими, що не ґрунтуються на чинному законодавстві.
Ухвалою від 19.02.2026 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні), встановлено відповідачу строк для подання відзиву.
ІНФОРМАЦІЯ_4 відзив на позов не подав.
Представник військової частини НОМЕР_1 подав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову повністю з підстав того, що оскаржуваний наказ є актом індивідуальної дії, тобто актом одноразового застосування, який вичерпав свою дію після його реалізації, в даному випадку – після мобілізації позивача та направлення його для проходження військової служби. Вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими та безпідставними.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відзив та відповідь на відзив, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору по суті, суд зазначає наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , згідно наявної в матеріалах справи копії тимчасового посвідчення від 03.12.2007 року № НОМЕР_2 прийнятий на тимчасовий облік запасу Збройних сил України за ВОС №971 посада – електрозварник, код 664 А. 
Згідно наказу МО України від 09.06.2006 №342 знятий з військового обліку як непридатний до військової служби Монастирищенським районним військоматом.
20.01.2026 о 10.00 год працівниками ІНФОРМАЦІЯ_2 позивач затриманий та доставлений до приміщення ІНФОРМАЦІЯ_2 , де позивач пройшов ВЛК та наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 20.01.2026 №435 «Про призов військовозобов`язаних під час мобілізації, на особливий період та резервістів на військову службу» та відправлений до військової частини НОМЕР_1 .
В подальшому наказом командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 від 22.01.2026 №22 солдата ОСОБА_1 , призваного на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 65/2022 «Про загальну мобілізацію» призначено на посаду водія мінометного відділення взводу вогневої підтримки 5 десантно- штурмової роти 2 десантно- штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 , ВОС - 790037Д, який прибув з ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 22.01.2026 зараховано до списків особового складу, взятий на всі види забезпечення (на продовольче забезпечення зі сніданку 22.01.2026).
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та аргументам сторін, суд виходить із такого законодавчого регулювання.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан.
Указом Президента України № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 оголошено про загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.
Пунктом 8 цього Указу визначено місцевим органам виконавчої влади у взаємодії з територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, за участю органів місцевого самоврядування та із залученням підприємств, установ та організацій усіх форм власності, фізичних осіб - підприємців організувати та забезпечити в установленому порядку:
1) своєчасне оповіщення і прибуття громадян, які призиваються на військову службу, прибуття техніки на збірні пункти та у військові частини;
2) здійснення призову військовозобов`язаних, резервістів на військову службу, їх доставки до військових частин та установ Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших військових формувань України;
3) виділення тимчасово будівель, споруд, земельних ділянок, транспортних та інших матеріально-технічних засобів, надання послуг Збройним Силам України, Національній гвардії України, Службі безпеки України, Державній прикордонній службі України, Державній спеціальній службі транспорту, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України та іншим військовим формуванням України відповідно до мобілізаційних планів.
На час виникнення спірних правовідносин та на дату ухвалення рішення у цій справі на території України продовжує діяти воєнний стан.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі Закон № 2232-ХІІ).
Згідно із частиною 1 статті 1 Закону № 2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Частина 2 статті 1 Закону № 2232-ХІІ передбачає, що військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Відповідно до частини 2 статті 2 цього Закону проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом), за направленням або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту та Національної гвардії України.
Згідно з частиною 5 статті 1 Закону № 2232-ХІІ від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.
За змістом частини 9 статті 1 Закону № 2232-ХІІ щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії:
допризовники - особи, які підлягають взяттю на військовий облік;
призовники - особи, які взяті на військовий облік;
військовослужбовці - особи, які проходять військову службу;
військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави;
резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 24 Закону № 2232-ХІІ початком проходження військової служби для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період, вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або день прибуття до Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідних підрозділів розвідувальних органів України.
Згідно з частиною 1 статті 39 Закону № 2232-ХІІ призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
На військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі і не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації, незалежно від місця їх перебування на військовому обліку.
Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів регулює Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-XII (далі Закон № 3543-XII).
Статтею 1 Закону № 3543-XII визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Відповідно до частини 2 статті 4 Закону № 3543-XII загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.
Згідно з частиною 5 статті 4 Закону № 3543-XII вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» (зі змінами) в Україні введено воєнний стан, який діє по теперішній час, також Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію» (зі змінами), на території України оголошено та продовжено по теперішній час, загальну мобілізацію.
На виконання завдань та функцій покладених на РТЦК та СП, зокрема.: - здійснення заходів оповіщення та призову громадян: на військову службу за призовом осіб офіцерського складу; на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період; на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період (незалежно від місця їх перебування на військовому обліку).
Також пунктом 3 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затверджений Постановою КМУ від 16.05.2024 №560 (далі - Порядок №560) встановлено, що призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації, на особливий період проводиться незалежно від місця їх перебування на військовому обліку.
Відповідно до абз. 5 п. 6 цього-ж Порядку, призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації, на особливий період включає проходження резервістами та військовозобов`язаними медичного огляду для визначення придатності до військової служби.
Цим же Порядком №560 визначений порядок надання відстрочки від призову під час мобілізації, на особливий період.
Пунктом 2 Порядку №560 встановлено, зокрема: на військову службу під час мобілізації, на особливий період призиваються військовозобов`язані, які придатні до військової служби за станом здоров`я та не мають права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації з підстав, визначених статтею 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", для комплектування (доукомплектування) з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, навчальних частин (центрів) (далі - військові частини) Збройних Сил та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення з правоохоронними функціями (далі - Збройні Сили та інші військові формування). Призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному Законами України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію”, "Про військовий обов`язок і військову службу" та цим Порядком.
Суд вказує, що відповідно до п.2 ч.1 ст.23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію” не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: визнані в установленому порядку особами з інвалідністю або відповідно до висновку військово-лікарської комісії тимчасово непридатними до військової служби за станом здоров`я на термін 6-12 місяців (з наступним проходженням військово-лікарської комісії), а не як заявлено в позовній заяві, мають психічні захворювання.
Розділом II Конституції України передбачені основоположні права, свободи та обов`язки людини і громадянина, серед яких відповідно до статті 65 встановлено, що захист Вітчизни, незалежності, та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Матеріалами справи підтверджено, що 20.01.2026 працівниками ІНФОРМАЦІЯ_2 позивач був затриманий та доставлений до приміщення ІНФОРМАЦІЯ_2 , де останній пройшов ВЛК та був визнаний придатним до проходження військової служби.
Враховуючи, що в Україні Указом Президента оголошено загальну мобілізацію, яка проводиться по теперішній час, з метою забезпечення обороноздатності України, зокрема комплектування її збройних сил, на які відповідно до ч. 2 ст. 17 Конституції України покладаються найважливіші функції: оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності), військовозобов`язаний ОСОБА_1 , будучи придатним до військової служби, не маючи права та оформленої відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, з підстав визначених у статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», був призначений до складу команди в/ч НОМЕР_1 .
В подальшому відповідно до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 20.01.2026 №435 ОСОБА_1 було призвано на військову службу під час мобілізації на особливий період та направлено до в/ч НОМЕР_1 .
Суд вважає за необхідним вказати, що наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 № 402 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17.11.2008 за № 1109/15800) затверджено Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України (надалі - Положення № 402).
В пункті 1.2 глави 1 розділу І Положення №402 визначено, що військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) з військовою службою та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.
Відповідно до пункту 1.1 глави 1 розділу II Положення № 402 медичний огляд включає в себе вивчення та оцінку стану здоров4 я і фізичного розвитку громадян на момент огляду в цілях визначення ступеня придатності до військової служби, навчання за військово-обліковими спеціальностями, вирішення інших питань, передбачених цим Положенням, з винесенням письмового висновку (постанови). Під придатністю до військової служби у цьому Положенні розуміється такий стан здоров`я і фізичного розвитку громадян, який дозволяє їм виконувати передбачені статутами, інструкціями службові обов`язки з конкретної військової спеціальності у виді Збройних Сил України та інших військових формуваннях у мирний та воєнний час.
Медичний огляд проводиться ВЛК (військово-лікарськими комісіями), зокрема, з метою визначення придатності до військової служби допризовників, призовників, військовозобов`язаних, резервістів (кандидатів у резервісти).
Пунктом 2.1 розділу І Положення №402 передбачено, що для проведення військово- лікарської експертизи створюються військово-лікарські комісії (далі - ВЛК), штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі).
Підпункт 2.5.1. пункту 2.1 розділу І Положення №402 визначено, що до позаштатних постійно діючих ВЛК (ЛЛК) належать: госпітальні ВЛК; гарнізонні ВЛК;ЛЛК;ВЛК Десантно-штурмових військ; ІНФОРМАЦІЯ_6 ; ВЛК Сухопутних військ Збройних Сил України;
Штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі.) ВЛК (лікарсько-льотні комісії (далі - ЛЛК) приймають постанови. Постанови ВЛК (ЛЛК) оформлюються свідоцтвом про хворобу, довідкою військово-лікарської комісії, протоколом засідання штатної військово-лікарської комісії.
Постанови ВЛК можуть бути відмінені або скасовані штатними ВЛК.
Підпункт 3.3 пункту 3 глави 3 розділу І Положення №402 вказує, що штатні і позаштатні (постійно та тимчасово діючі) визначено, зокрема: - скарги на дії (бездіяльність) чи постанови позаштатних ВЛК подаються до штатних ВЛК згідно з адміністративно-територіальними зонами відповідальності, наведеними у додатку 2 до наказу Міністерства оборони України від 16 листопада 2016 року № 608 «Про затвердження адміністративно-територіальних зон відповідальності закладів охорони здоров`я Збройних Сил України за організацію медичного забезпечення»; - скарги на дії (бездіяльність) чи постанови ВЛК районних (міських) ТЦК та СП подаються за підпорядкованістю до ВЛК ІНФОРМАЦІЯ_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , обласних ТЦК та СП, ТЦК та СП Автономної Республіки Крим; - дії (бездіяльність), рішення, прийняті за результатами розгляду звернень ВЛК регіону, оскаржуються в ЦВЛК.
Пунктом 2.3 підпунктом 2.3.1. розділу І Положення № 402 визначено, що ЦВЛК є органом військового управління, який здійснює керівництво ВЛК регіонів у Збройних Силах України та є керівним органом із військово-лікарської експертизи в Збройних Силах України.
Так, пунктом 2.3 підпунктом 2.3.3 розділу І Положення №402 встановлено, що на Центральні ВЛК покладається організація військово-лікарської експертизи у Збройних Силах України, а також, зокрема: розгляд заяв, пропозицій, скарг та прийом відвідувачів з питань військово-лікарської експертизи.
Згідно із пунктом 2.3 підпунктом 2.3.4 розділу І Положення № 402 ЦВЛК має право, зокрема, розглядати, переглядати, скасовувати, затверджувати, не затверджувати, контролювати згідно з цим Положенням постанови будь-якої ВЛК Збройних Сил України.
З урахуванням вищезазначеного, відповідно до законодавчих, нормативних та керівних документів, військово-лікарські комісії (штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі)) мають свої окремі структурні підрозділи, штат, порядок формування, підпорядкованість та підзвітність.
Суд вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідно до законодавчих, нормативно-правових актів та керівних документів не наділений повноваженнями втручатись у робочу діяльність військово-лікарської комісії, здійснювати контроль, керівництво над будь-якою ВЛК, а також надавати оцінку висновкам, діям чи бездіяльності членів військово-лікарської комісії.
Отже, у разі наявності сумніву у позивача щодо правильності висновку щодо його придатності, проведення повторного або контрольного медичного огляду позивач має право звернутись до вищої штатної ВЛК (ВЛК регіонів, або Центральної військово-лікарської комісії) для перегляду відповідного висновку, оскільки постанова військово-лікарської комісії (ВЛК) регіонів може бути оскаржена у ЦВЛК, а постанови Центральної військово-лікарської комісії (ЦВЛК) можуть бути оскаржені в судовому порядку.
Таким чином, позивач, вважаючи неправильними висновки лікарів про його придатність до військової служби, вправі ініціювати їх перегляд відповідними штатними ВЛК, оскільки виключно на військово-лікарські комісії покладений обов`язок щодо проведення військово-лікарської експертизи для визначання придатності за станом здоров`я до військової служби військовослужбовців та військовозобов' язаних.
Оскільки позивач не звертався до вищої штатної ВЛК (ВЛК регіонів, ЦВЛК) для перегляду висновку ВЛК та не скористався своїм правом на проведення повторно медичного огляду щодо придатності до військової служби, що підтверджується безпосередньо за текстом позову, то підстав вважати рішення ВЛК протиправним чи за суттю, чи за процедурою його прийняття не вбачається.
Суд не бере до уваги посилання позивача про те, що згідно запису у тимчасовому посвідченні від 03.12.2007 № НОМЕР_2 ОСОБА_1 «Згідно наказу МО України №342 від 09.06.2006 знятий з військового обліку як непридатний до військової служби», з огляду на таке.
Наказ Міністерства Оборони України №342 від 09.06.2006 (який регулював зняття з військового обліку) втратив чинність відповідно до наказу МОУ «Про внесення змін до Настанови з військового обліку прапорщиків, мічманів, сержантів, старшин, солдатів і матросів запасу в Збройних Силах України та інших військових формувань» №24 від 15.01.2015.
Оскільки вказаний наказ не діє, тому посилання позивача, що ключовим у спірних правовідносинах є факт прийняття рішення про виключення позивача з військового обліку та його реалізація, оскільки саме виключення з військового обліку є юридичним фактом, який свідчить про остаточну втрату позивачем статусу військовозобов`язаного також судом не береться до уваги.
Що стосується визнання протиправним та скасування наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 20.01.2026 в частині призову та направлення ОСОБА_1 для проходження військової служби за мобілізацією до військової частини НОМЕР_1 , то суд зазначає, що оскаржуваний наказ є актом індивідуальної дії, тобто актом одноразового застосування, який вичерпав свою дію після його реалізації, в даному випадку - після мобілізації позивача та направлення його для проходження військової служби.
Як висновок, вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_9 , відповідно до покладених завдань та функцій діє в рамках правового поля, в межах повноважень, на підставі та у спосіб, що передбачені Конституцією України та Законами України, а тому наказ відповідача, що оскаржується винесено законно та у спосіб, передбачений законодавством.
Щодо позовної вимоги позивача про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення від проходження військової служби ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , суд зазначає таке.
Судом встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 від 22.01.2026 №22 солдата ОСОБА_1 , призваного на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 65/2022 «Про загальну мобілізацію», призначено на посаду водія мінометного відділення взводу вогневої підтримки 5 десантно штурмової роти НОМЕР_3 десантно штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 , ВОС - 790037Д, який прибув з ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 22.01.2026 зараховано до списків особового складу, взятий на всі види забезпечення (на продовольче забезпечення зі сніданку 22.01.2026).
Відповідно до пунктів 30, 32 розділу ІІ та положень розділу XII Інструкції №280, зарахування до списків особового складу військової частини здійснюється саме наказом по стройовій частині у день прибуття військовослужбовця до військової частини, а підставою для такого наказу є, зокрема, іменні списки команд, приписи та документи, що посвідчують особу військовослужбовця. Отже, після прибуття позивача до військової частини та за наявності відповідних документів командир військової частини діяв не на власний розсуд, а в межах приписів обов`язкової для виконання процедури обліку особового складу.
Наказ командира військової частини НОМЕР_1 є похідним від направлення позивача до військової частини у зв`язку з призовом, тому у командира військової частини були всі передбачені законом підстави для зарахування позивача до списків особового складу.
В той же час після реалізації спірного наказу виникли вже нові правовідносини - з приводу проходження військової служби, особливості яких визначаються Законом №2232-ХІІ та Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008. 
Цими актами законодавства не передбачено звільнення з військової служби шляхом скасування наказу про призов, оскільки цей наказ вже реалізований, а тому його скасування без прийняття відповідного рішення про звільнення з військової служби, не відновить початковий стан і не призведе до бажаного позивачем результату, який він переслідує у цьому позові. 
У питанні скасування акту індивідуальної дії разового застосування, який вичерпав свою дію фактом його виконання, Верховний Суд має сталу та послідовну позицію, відповідно до якої такий акт не може бути скасованим після його виконання через порушення гарантій стабільності суспільних відносин та принципу правової визначеності (зокрема, таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12.05.2021 у справі № 9901/286/19, від 08.09.2021 у справі № 816/228/17, Касаційний адміністративний суд у рішеннях від 14.07.2021 у справі № 9901/96/21, від 27.10.2022 у справі № П/9901/97/21). 
Отже, скасування після його реалізації та вичерпання своєї дії оспорюваного позивачем акту індивідуальної дії щодо призову на військову службу, призведе до порушення стабільності усталених публічно-правових відносин та принципу правової визначеності. 
Враховуючи вищенаведене, можливо дійти висновку про те, що наказ про призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації, в особливий період, як акт індивідуальної дії, реалізується його застосуванням, а тому його оскарження не є належним способом захисту прав та інтересів позивача, так як скасування наказу не може призвести до відновлення попереднього (первісного) стану особи. 
Слід зазначити, що позивач після видання відповідного наказу про призов його на військову службу набув статусу військовослужбовця, тому в даному випадку виникають нові правовідносини щодо проходження військової служби, особливості яких визначаються, зокрема Законом № 2232-ХІІ та Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008. 
Підстави для звільнення військовослужбовця з військової служби визначені статтею 26 Закону № 2232-ХІІ, а тому після набуття позивачем статусу військовослужбовця, його може бути звільнено зі служби виключно за підстав, що встановлені наведеною нормою законодавства.
В своїй позовній заяві позивач не зазначає про наявність в нього підстав для звільнення з військової служби, визначених статтею 26 Закону № 2232-ХІІ.
Оцінивши зібрані у справі докази у сукупності, суд дійшов висновку, що відповідачами доведено правомірність оскаржуваного рішень, тоді як позивачем не доведено обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а саме існування на момент призову належно оформленої відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та наявності у військової частини НОМЕР_1 правових підстав для його звільнення з військової служби.
За таких обставин позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Суд зауважує, що у пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до вимог частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності та висновки щодо кожної позовної вимоги, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, тому у задоволенні позову слід відмовити.
Керуючись ст. 14, 22, 194, 243, 246, 249, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:
У задоволенні позову відмовити повністю.
Рішення може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегля

Суддя 	Віталіна ГАЙДАШ