ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 лютого 2026 року 
м. Київ
справа № 761/46739/24 
провадження № 61-3084св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду (далі - Верховний Суд): головуючого - Крата В. І., суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. (суддя-доповідач)

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційні скарги  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Удовицький Євгеній Миколайович, 
на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 03 січня 2025 року у складі судді Пономаренко Н. В. та постанову Київського апеляційного суду від 18 лютого 2025 рокуу складі колегії суддів: Борисової О. В., Ратнікової В. М., Левенця Б. Б.
і на постанову Київського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року у складі колегії суддів: Борисової О. В., Левенця Б. Б., Ратнікової В. М. за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову
у справі 
за позовом ОСОБА_1 (далі - позивач)
до 
відповідачів - Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», Державного підприємства «Сетам» (далі - відповідачі)
про визнання дій незаконними, скасування електронних торгів,
ухвалив постанову про таке:
І. Короткий зміст позовної заяви та заяви про забезпечення позову
1. У грудні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, у якому просив:
- визнати незаконними дії відповідачів щодо організації та проведення електронних торгів (аукціону) за замовленням Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») з продажу права вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «Боріваж» (далі - ТОВ «Боріваж») за кредитними договорами від 13 грудня 2016 року № DNHSLON06941, від 26 серпня 2008 року № Б043Г/С, від 04 лютого 2010 року № Б045Г/С (далі - кредитні договори), інформація про які розміщена на сайті Державного підприємства «Сетам» (далі - ДП «Сетам») за посиланням https://setam.net.ua/auction/554459 (номер лоту 558280) з назвою «Добровільний продаж. Редукціон. Права вимоги за кредитними договорами юридичної особи», яку опубліковано 16 серпня 2024 року о 16:58 годині;
- скасувати відкриті торги (електронний аукціон), номер лоту 558280, інформація про які розміщена на сайті ДП «Сетам» за посиланням https://setam.net.ua/auction/554459, з назвою «Добровільний продаж. Редукціон. Права вимоги за кредитними договорами юридичної особи», та зняти з продажу (відступлення) право вимоги за вказаними кредитними договорами, які укладені між АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Боріваж», з відповідним забезпеченням, які об`єднані в один лот.
2. 17 грудня 2024 року позивач подав до суду заяву про забезпечення позову, яку обґрунтував так:
- 16 серпня 2024 року ДП «Сетам» на сайті розмістило оголошення про проведення аукціону від імені АТ КБ «ПриватБанк» з назвою «Добровільний продаж. Редукціон. Права вимоги за кредитними договорами юридичної особи»;
- в лоті № 558280 АТ КБ «ПриватБанк» виставило на продаж право вимоги за кредитними договорами, укладеними з ТОВ «Боріваж»;
- існує реальна загроза того, що АТ КБ «ПриватБанк» може вчинити дії, направлені на відчуження заборгованості за кредитними договорами, що у випадку задоволення позову у цій справі зробить неможливим виконання рішення суду.
3. З урахуванням викладеного позивач просив:
- накласти арешт на право вимоги АТ КБ «ПриватБанк» за кредитними договорами до набрання законної сили судовим рішенням у справі;
- заборонити АТ КБ «ПриватБанк» та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії з продажу, відчуження (відступлення) в будь-який спосіб права вимоги за кредитними договорами до набрання законної сили судовим рішенням у справі;
- заборонити відповідачам і будь-яким іншим особам вчиняти дії з проведення та організації електронних торгів (аукціону) за замовленням АТ КБ «ПриватБанк» щодо продажу права вимоги за кредитними договорами, в тому числі дії, спрямовані на проведення та оформлення результатів відкритих торгів (електронного аукціону), інформація про які розміщена на сайті ДП «Сетам» за посиланням https://setam.net.ua/auction/554459 (номер лоту 558280) з назвою «Добровільний продаж. Редукціон. Права вимоги за кредитними договорами юридичної особи», який опубліковано 16 серпня 2024 року о 16:58 годині.
IІ.Короткий зміст ухвал суду першої інстанції
4. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 18 грудня 2024 року заяву представника позивача про забезпечення позову задоволено частково. Заборонено АТ КБ «ПриватБанк» вчиняти дії з реалізації кредитної заборгованості шляхом її відчуження або відступлення за кредитними договорами, укладеними з ТОВ «Боріваж». У задоволенні решти вимог заяви відмовлено.
5. Задовольняючи частково заяву, суд першої інстанції виходив з таких мотивів:
- такий вид забезпечення позову є співмірним з позовними вимогами;
- невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення виконання можливого рішення суду або зробить його виконання неможливим;
- запропонований позивачем спосіб забезпечення позову такий як арешт на право вимоги та заборона будь-яким особам вчиняти дії з реалізації заборгованості і проведення електронних торгів стосується невизначеного кола осіб, що унеможливлює виконання ухвали про забезпечення позову.
6. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 03 січня 2025 року відмовлено у відкритті провадження у справі.
7. Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з таких мотивів:
- хоча позивач і не вказує ТОВ «Боріваж» стороною у справі або третьою особою, однак, виходячи із фактичного змісту позовних вимог та їх обґрунтувань, вбачається, що позовні вимоги стосуються ТОВ «Боріваж»;
- ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 24 квітня 2023 року відкрито провадження у справі № 904/1926/23 про банкрутство ТОВ «Боріваж»;
- правовідносини виникли між учасником, який вибув, а саме фізичною особою ОСОБА_1 , і пов`язані із діяльністю юридичної особи - АТ КБ «ПриватБанк»;
- заявлені позовні вимоги підлягають розгляду в порядку господарського судочинства і не віднесені до категорії справ, що підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.
ІІІ. Короткий зміст постанов суду апеляційної інстанції
8. Постановою Київського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк», до якої приєдналася особа, яка не брала участі у справі, - Товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпровський елеватор», та апеляційну скаргу ДП «Сетам» задоволено, ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 18 грудня 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.
9. Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, апеляційний суд виходив з наступного:
- обраний позивачем вид забезпечення позову шляхом заборони АТ КБ «ПриватБанк» та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії з продажу, відчуження (відступлення) в будь-який спосіб права вимоги за кредитними договорами, укладеними з ТОВ «Боріваж», до набрання законної сили рішенням у справі включає в себе і заборону відповідачам та будь-яким іншим особам вчиняти дії з проведення та організації електронних торгів (аукціону) за замовленням АТ КБ «ПриватБанк» щодо продажу права вимоги за кредитними договорами, в тому числі дії, спрямовані на проведення та оформлення результатів відкритих торгів (електронного аукціону), а відтак, є тотожним заявленим ним позовним вимогам про визнання незаконними дій відповідачів щодо організації та проведення електронних торгів (аукціону), скасування торгів, що відповідно до положень частини десятої статті 150 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) є недопустимим, оскільки при розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги;
- застосування судом таких заходів забезпечення позову, які за змістом є вирішенням спору по суті, не відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову;
- в контексті обраного позивачем способу захисту свого права та виду забезпечення позову висновок суду першої інстанцій про часткове задоволення заяви позивача є помилковим;
- забезпечуючи позов в такий спосіб, суд першої інстанції вийшов за межі підстав забезпечення позову, передбачених ЦПК.
10. Постановою Київського апеляційного суду від 18 лютого 2025 року ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 03 січня 2025 року залишено без змін.
11. Апеляційний суд виходив з того, що ухвала суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі постановлена з дотриманням норм процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника позивача.
ІV. Короткий зміст вимог касаційних скарг та узагальнені доводи особи, яка їх подала
12. У касаційних скаргах представник позивача - адвокат Удовицький Є. М. просить:
- скасувати постанову Київського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року, а ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 18 грудня 2024 року залишити в силі;
- скасувати ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 03 січня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 лютого 2025 року, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
13. Касаційна скарга на постанову Київського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року мотивована таким:
- суди застосували приписи частини десятої статті 150 ЦПК без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 752/23859/20, Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20;
- з предмету позову та вжитих заходів його забезпечення вбачається, що вони не є тотожними, оскільки предметом позову є визнання незаконними дій АТ КБ «ПриватБанк» щодо організації та проведення електронних торгів і їх скасування, тоді як заходами забезпечення позову є тимчасова заборона вчиняти дії з реалізації кредитної заборгованості, що зроблено для створення можливості реального та ефективного виконання рішення суду.
14. Касаційна скарга на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 03 січня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 лютого 2025 року мотивована так:
- суди не врахували висновки щодо застосування частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2025 року у справі № 910/6681/23 та Великої Палати Верховного Суду від 09 квітня 2019 року у справі № 916/1295/18;
- суди не взяли до уваги, що позивач звернувся з позовом з метою захисту власних прав та інтересів, а саме для запобігання виникнення до нього як учасника банку, що вибув, вимоги про відшкодування шкоди на підставі статті 58 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-ІІІ «Про банки і банківську діяльність» (далі - Закон «Про банки і банківську діяльність»), а не щодо здійснення господарської діяльності АТ КБ «ПриватБанк» чи ТОВ «Боріваж»;
- позивач захищає свої права не як вибувший учасник АТ КБ «ПриватБанк», а як фізична особа, яка може нести відповідальність відповідно до приписів Закону «Про банки і банківську діяльність»;
- суди попередніх інстанцій неправильно здійснили оцінку предмета спору, підстав та суб`єктного складу позову, внаслідок чого помилково віднесли його до корпоративного спору.
V. Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
15. 04 червня 2025 року представник АТ КБ «ПриватБанк» - адвокат Михайлова В. В. подала відзив на касаційну скаргу позивача на постанову Київського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року, у якому просила залишити цю скаргу без задоволення, вказавши такі мотиви:
- позивач звернувся до суду з позовом про скасування торгів, які фактично ще не відбулися;
- суд першої інстанції вжив заходи забезпечення позову, направлені на зупинення, блокування торгів без вирішення спору по суті, тобто суд застосував заходи забезпечення позову, які очевидно є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, що є грубим порушенням статті 150 ЦПК;
- правовідносини у справі № 761/46739/24, в якій подано касаційну скаргу, та у справах № 752/23859/20, № 914/1570/20, на висновки Верховного Суду в яких посилається позивач, не є подібними;
- після поновлення проведення аукціону ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ТОВ «Дніпровський Елеватор», ПрАТ «СК «Інгосстрах» подали велику кількість позовних заяв до різних судів, що було спрямоване на отримання ухвали суду про вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони проведення, організації проведення електронних торгів (аукціону) за замовленням AT КБ «ПриватБанк», номер лоту 558280. Щодо всіх поданих позовних заяв, заяв про вжиття заходів забезпечення позову були ухвалені рішення про їх повернення, і лише у справі № 761/46739/24 суддя Макаренко І. О. знайшла підстави для часткового задоволення заяви про вжиття заходів забезпечення позову;
- з викладених фактичних обставин слідують очевидні ознаки маніпуляції з автоматизованим розподілом судових справ між суддями;
- вжиті судом першої інстанції заходи забезпечення позову грубо порушували права та законні інтереси AT КБ «ПриватБанк»;
- правовідносини між ТОВ «Боріваж» як боржником та AT КБ «ПриватБанк» характеризуються тим, що вже довгий період часу блокуються будь-які можливості погашення наявної мільярдної заборгованості шляхом різних процесуальних диверсій. У зв`язку з цим AT КБ «ПриватБанк» було прийнято рішення про продаж права вимоги, що дозволить саме таким шляхом повернути кошти, які банк надав ТОВ «Боріваж»;
- шляхом продажу права вимоги AT КБ «ПриватБанк» зможе повернути державі 3 427 605 761,09 грн;
- встановлення заборони AT КБ «ПриватБанк» на вчинення дій з реалізації права вимоги до наявних боржників, в тому числі до ТОВ «Боріваж», очевидно призводить до завдання збитків банку через відсутність можливості реалізації свого законного права.
VІ. Рух справи в суді касаційної інстанції
16. 11 березня 2025 року представник позивача подав касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року, яку ухвалою Верховного Суду від 31 березня 2025 року було залишено без руху.
17. 13 березня 2025 року представник позивача подав касаційну скаргу на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 03 січня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 лютого 2025 року.
18. Ухвалами Верховного Суду від 02 квітня 2025 року та від 28 травня 2025 року відкрито касаційні провадження за вказаними касаційними скаргами.
19. 21 травня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
20. Ухвалою Верховного Суду від 26 листопада 2025 року справу призначено до судового розгляду.
21. Ухвалою Верховного Суду від 04 лютого 2026 року залишено без розгляду відзив АТ КБ «ПриватБанк» на касаційну скаргу позивача на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 03 січня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 лютого 2025 року.
22. Інший учасник справи не скористався своїм правом на подання відзивів на касаційні скарги.
VIІ. Позиція Верховного Суду
23. Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах розгляду справи судом касаційної інстанції (стаття 400 ЦПК), Верховний Суд зазначає таке.
Щодо відмови у відкритті провадження у справі
24. У цій справі підлягає перевірці обґрунтованість відмови у відкритті провадження у справі та застосування положень пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК.
25. Верховний Суд звертає увагу на те, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (частина третя стаття 124 Конституції України).
26. Відповідно до частини першої статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
27. Частиною першою статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
28. Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.
29. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
30. Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
31. Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.
32. Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можна вирішити за відповідними судовими процедурами. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
33. У частині першій статті 19 ЦПК визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
34. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства (див., наприклад, постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року у справі №183/4196/21).
35. Разом з тим, у статті 1 та у частині першій статті 2 ГПК визначено юрисдикцію та повноваження господарських судів, установлено порядок здійснення судочинства у господарських судах, а також регламентовано, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
36. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 20 ГПК господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.
37. Критеріями належності справи до господарського судочинства, за загальними правилами, є одночасно суб`єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин. Таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
38. Велика Палата Верховного Суду наголошувала, що спір є підвідомчим господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України (далі - ГК), іншими актами господарського й цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі правової норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми права, що безпосередньо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 916/2791/16).
39. Верховний Суд звертає увагу на те, що відповідно до частини першої статті 167 ГК (тут і надалі - в редакції, чинній на час пред`явлення позову) корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.
40. Під корпоративними відносинами розуміють відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав (частина третя статті 167 ГК). Участь у товаристві майном і узгодження між учасниками спільного управління ним наділяє учасника корпоративними правами, а тому відносини щодо цих прав мають характер корпоративних правовідносин.
41. Корпоративним є спір щодо створення, діяльності, управління та припинення юридичної особи - суб`єкта господарювання, якщо стороною у справі є учасник (засновник, акціонер, член) такої юридичної особи, у тому числі й той, який вибув (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 289/32/18).
42. Критеріями визначення юрисдикції спору (корпоративний це спір або спір про право цивільне) визнаються:
а) характер спірних правовідносин - корпоративні відносини мають бути пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням та припиненням юридичної особи корпоративного типу, набуттям, здійсненням та припиненням корпоративних прав як різновиду суб`єктивних цивільних прав; а цивільні - із захистом цивільного права;
б) суб`єктний склад сторін - сторонами спору є юридична особа корпоративного типу, її учасники (засновники, акціонери, члени), у тому числі учасник, який вибув (носій корпоративних прав), посадова особа; чи особа не має у цій юридичній особі корпоративних прав;
в) предмет спору - захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, порушеного певними діями (бездіяльністю) у процесі створення, діяльності, управління або припинення юридичної особи корпоративного типу, набуття, здійснення або припинення корпоративних прав та обов`язків учасників (засновників, акціонерів, членів) такої юридичної особи, чи захист цивільних прав і інтересів, що випливають з інших цивільних правовідносин, зокрема правовідносин інвестування або споживчих правовідносин (див. пункт 107 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року в справі № 750/319/18).
43. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 186 ЦПК суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
44. Судами встановлено, що при зверненні до суду позивач вказував, що він подає позов як пов`язана з банком особа, оскільки з 30 травня 2015 року він був членом Наглядової Ради АТ КБ «ПриватБанк», і рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 20 грудня 2016 року № 2894 його повноваження припинено.
45. Встановивши, що правовідносини у справі виникли між учасником АТ КБ «ПриватБанк», членом Наглядової Ради, який вибув, та пов`язані з діяльністю юридичної особи, суди дійшли висновку, що за своїм суб`єктним складом справа повинна розглядатися в порядку господарського судочинства, що стало підставою для відмови у відкритті провадження у справі.
46. Однак, суди залишили поза увагою те, що матеріали справи не містять інформації про те, що позивач був засновником, учасником та/або акціонером AT КБ «ПриватБанк».
47. Позивач посилався на відсутність спору між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язаного зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи. Також, вказував, що заявлений ним спір не є спором про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі діями (бездіяльністю) посадової особи, а навпаки має на меті захист прав та інтересів посадової особи з метою запобігання завданню шкоди юридичній особі (т. 1 а. с. 1-15).
48. Зважаючи на такі обставини, позивач стверджував, що цей спір підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, оскільки не є спором з корпоративних відносин, тому вимоги пунктів 3, 12 частини першої статті 20 ГПК до нього не застосовуються.
49. Матеріали справи не свідчать, що цей спір виник щодо створення, діяльності, управління та припинення юридичної особи - суб`єкта господарювання і, що стороною у справі є учасник (засновник, акціонер, член) такої юридичної особи, у тому числі й той, який вибув (див. пункт 41).
50. Судами не взято до уваги у цій справі характер спірних правовідносин, суб`єктний склад сторін та предмет спору (див. пункт 42).
51. Суди не врахували таких обставин та не надали їм належної правової оцінки, що вплинуло на визначення судової юрисдикції, а також не перевірили, чи не є позивач «колишнім» учасником банку, внаслідок чого дійшли передчасного висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження у справі.
52. З огляду на викладене, ухвалу суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі та постанову апеляційного суду слід скасувати і направити справу до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження.
Щодо вирішення питання про вжиття заходів забезпечення позову
53. У цій справі позивач, звертаючись до суду з позовом, просив:
- визнати незаконними дії відповідачів щодо організації та проведення електронних торгів (аукціону) за замовленням АТ КБ «ПриватБанк» з продажу права вимоги ТОВ «Боріваж» за кредитними договорами, інформація про які розміщена на сайті ДП «Сетам» (номер лоту 558280) з назвою «Добровільний продаж. Редукціон. Права вимоги за кредитними договорами юридичної особи»;
- скасувати ці відкриті торги (електронний аукціон) та зняти з продажу (відступлення) право вимоги за кредитними договорами, які укладені між АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Боріваж», з відповідним забезпеченням, які об`єднані в один лот (див. пункт 1).
54. Позивач посилався на те, що бездіяльність AT КБ «ПриватБанк» призвела до повного знецінення права вимоги AT КБ «ПриватБанк» до ТОВ «Боріваж» за кредитними договорами, оскільки аукціон опублікований в момент максимального знецінення предмету застави - корпоративних прав у статутному капіталі ТОВ «Агротермінал Логістик».
55. Одночасно з позовом позивач подав заяву про забезпечення цього позову шляхом: 
- накладення арешту на право вимоги АТ КБ «ПриватБанк» за кредитними договорами; 
- заборони АТ КБ «ПриватБанк» та будь-яким іншим особам вчиняти дії з продажу, відчуження (відступлення) права вимоги за кредитними договорами; 
- заборони відповідачам і будь-яким іншим особам вчиняти дії з проведення та організації електронних торгів (аукціону) за замовленням АТ КБ «ПриватБанк» щодо продажу права вимоги за кредитними договорами, в тому числі дії, спрямовані на проведення та оформлення результатів відкритих торгів (електронного аукціону) (див. пункт 3).
56. Суд першої інстанції частково задовольнив заяву позивача про забезпечення позову, дійшовши висновку про наявність підстав для заборони АТ КБ «ПриватБанк» вчиняти дії з реалізації кредитної заборгованості шляхом її відчуження або відступлення за кредитними договорами, укладеними з ТОВ «Боріваж» (див. пункти 4-5).
57. Апеляційний суд, скасовуючи ухвалу суду першої інстанції, виходив з того, що обраний позивачем вид забезпечення позову шляхом заборони АТ КБ «ПриватБанк» вчиняти будь-які дії з продажу, відчуження (відступлення) права вимоги за кредитними договорами, укладеними між АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Боріваж», включає в себе і заборону відповідачам та будь-яким іншим особам вчиняти дії з проведення й організації електронних торгів (аукціону), в тому числі дії, спрямовані на проведення та оформлення результатів відкритих торгів (електронного аукціону), а відтак є тотожним заявленим позовним вимогам про визнання незаконними дій відповідачів щодо організації і проведення електронних торгів (аукціону), скасування таких торгів, що відповідно до приписів частини десятої статті 150 ЦПК є недопустимим (див. пункт 9).
58. Зі змісту касаційної скарги вбачається, що позивач оскаржує постанову апеляційного суду в частині скасування ухвали суду першої інстанції, якою частково задоволено його заяву про забезпечення позову та заборонено АТ КБ «ПриватБанк» вчиняти дії з реалізації кредитної заборгованості шляхом її відчуження або відступлення за кредитними договорами, укладеними з ТОВ «Боріваж».
59. Верховний Суд звертає увагу на те, що правова природа та загальні принципи щодо забезпечення позову закріплені в Главі 10 ЦПК. Забезпечення позову спрямоване перш за все проти несумлінних дій відповідача, який за час розгляду справи може приховати майно, продати, знищити чи знецінити його тощо.
60. Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
61. Велика Палата Верховного Суду вже виснувала про те, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. Важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20).
62. Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. 
63. Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18).
64. Верховний Суд звертав увагу на те, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову (див. постанову Верховного Суду від 16 квітня 2025 року у справі № 203/1905/22).
65. Ключовим при забезпеченні позову є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.
Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.
66. Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті (абзац перший частини десятої статті 150 ЦПК).
67. У цій справі Верховний Суд вважає, що, виходячи з предмета та підстав позову, вимог та обґрунтування заяви про забезпечення позову (див. пункти 1-3), апеляційний суд зробив помилкові висновки про те, що вимога позивача про забезпечення позову фактично дублює позовні вимоги, оскільки відповідний захід забезпечення позову за своєю природою є тимчасовим і не стосується вирішення спору по суті.
68. Далі Верховний Суд звертає увагу на те, що заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18).
69. Цей суд у своїй практиці виснував, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведене до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер (див. постанову Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 509/4886/17).
70. У спірних правовідносинах як апеляційний суд, так і суд першої інстанції, не врахували, що при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.
71. Суди не звернули увагу на те, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
72. Задовольняючи частково заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції в порушення вимог частини другої статті 149 ЦПК не вказав, яким чином невжиття таких заходів істотно ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, і якими саме доказами позивач підтвердив ці обставини.
73. Не було проаналізовано наявності обґрунтованих підстав для забезпечення позову, а саме існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача, який має довести належність йому таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведене до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер (див. пункт 69).
74. У зв`язку із цим висновок суду першої інстанції про часткове задоволення заяви про забезпечення позову є передчасним.
75. Апеляційний суд, переглядаючи ухвалу суду першої інстанції, в порушення вимог статті 367 ЦПК відповідних висновків щодо вказаних обставин не зробив.
76. З огляду на викладене ухвалу суду першої інстанції в частині задоволення заяви про забезпечення позову і заборони АТ КБ «ПриватБанк» вчиняти дії з реалізації кредитної заборгованості шляхом її відчуження або відступлення за кредитними договорами, укладеними з ТОВ «Боріваж», та постанову апеляційного суду необхідно скасувати і направити справу до суду першої інстанції на новий розгляд.
VІІІ. Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
77. Доводи касаційних скарг дають підстави для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі.
78. За результатами розгляду касаційної скарги на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 03 січня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 лютого 2025 року Верховний Суд вважає, що ці судові рішення слід скасувати, а справу в цій частині направити до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження. 
79. За результатами розгляду касаційної скарги на постанову Київського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року, якою скасовано ухвалуШевченківського районного суду міста Києва від 18 грудня 2024 року в частині задоволення заяви про забезпечення позову та заборони АТ КБ «ПриватБанк» вчиняти дії з реалізації кредитної заборгованостішляхом її відчуження або відступлення за кредитними договорами, укладеними з ТОВ «Боріваж», Верховний Суд вважає, що такі судові рішення в оскарженій частині слід скасувати, а справу в цій частині направити до суду першої інстанції на новий розгляд.
Із цих підстав,
керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 415, 416, 419 ЦПК, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
1. Касаційну скаргуОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Удовицький Євгеній Миколайович,на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 03 січня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 лютого 2025 року задовольнити.
2. Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Удовицький Євгеній Миколайович, на постанову Київського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року, якою скасовано ухвалуШевченківського районного суду міста Києва від 18 грудня 2024 року в частині задоволення заяви про забезпечення позову та заборони АТ КБ «ПриватБанк» вчиняти дії з реалізації кредитної заборгованостішляхом її відчуження або відступлення за кредитними договорами, укладеними з ТОВ «Боріваж», задовольнити частково.
3. Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 03 січня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 лютого 2025 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.
4. Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 18 грудня 2024 року в частині задоволення заяви про забезпечення позову та заборони АТ КБ «ПриватБанк» вчиняти дії з реалізації кредитної заборгованостішляхом її відчуження або відступлення за кредитними договорами, укладеними з ТОВ «Боріваж», та постанову Київського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року скасувати, справу в цій частині направити до суду першої інстанції на новий розгляд.
5. З моменту ухвалення постанови судом касаційної інстанції ухвала Шевченківського районного суду міста Києва від 18 грудня 2024 року в частині часткового задоволення заяви про забезпечення позову і заборони АТ КБ «ПриватБанк» вчиняти дії з реалізації кредитної заборгованостішляхом її відчуження або відступлення за кредитними договорами, укладеними з ТОВ «Боріваж», та постанова Київського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року, а також ухвала Шевченківського районного суду міста Києва від 03 січня 2025 року та постанова Київського апеляційного суду від 18 лютого 2025 року втрачають законну силу.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді: 	В. І. Крат Д. А. Гудима І. О. Дундар Є. В. Краснощоков П. І. Пархоменко