Справа № 462/7276/25 

ПОСТАНОВА
Іменем України

24 лютого 2026 року м.Львів

Суддя Залізничного районного суду м.Львова Колодяжний С.Ю., з участю потерпілої і законного представника малолітніх потерпілих – ОСОБА_1 , представника потерпілої – Гнідець О.М., особи, яка притягується до адміністративної відповідальності - ОСОБА_2 , захисника – Галича П.О., розглянувши матеріали, які надійшли від ЛРУП №2 ГУНП у Львівській області, про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, працюючого старшим науковим співробітником Інституту українознавства ім.І.Крип`якевича НАН України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ч.1 ст.173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

встановив:

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД №988039 від 06.09.2025 року, ОСОБА_2 06.09.2025 року о 17:20 год., перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , вчинив домашнє насильство психологічного та фізичного характеру відносно своєї дружини ОСОБА_1 у присутності дітей, а саме словесно ображав, голосно кричав, штовхав, що спричинило фізичну біль без нанесення тілесних ушкоджень, та була завдана шкода психологічному здоров`ю, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.173-2 КУпАП.
У суді ОСОБА_2 своєї винуватості у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, не визнав та пояснив, що 06.09.2025 року у нього із дружиною виник конфлікт через те, що остання перешкоджала йому побачитися із сином, згідно із графіком, визначеним розпорядженням Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради № 294 від 16.07.2025 року. Вказував, що із наданого суду відеозапису події вбачається, що потерпіла почала забирати у нього сина та провокувати цим конфлікт, при цьому розхвилювала дітей, які почали плакати. Зазначив і те, що, на його думку, скоріше саме він може вважатися потерпілим від домашнього насильства, оскільки ОСОБА_1 виривала у нього з рук телефон, а також перешкоджала йому у законному праві на побачення із власним сином. Окрім цього, вказував на неодноразовість такої поведінки зі сторони ОСОБА_1 , адже та постійно перешкоджала його побаченням із сином, зокрема тим, що брала із собою свою доньку ОСОБА_3 , яка відволікала сина від батька, що не дозволяло йому проводити час із сином у бажаний ним спосіб. Посилався також на те, що ОСОБА_1 уже неодноразово зверталася у поліцію із подібними викликами і заявами, проте у всіх випадках суди закривали справи за відсутністю події або складу адміністративного правопорушення.
Окрім цього, захисник ОСОБА_2 – адвокат Остапів Р.Ю., у поданих до суду 09.10.2025 року письмових запереченнях вказував, що у протоколі про адміністративне правопорушення відсутні будь-які посилання на докази, які підтвердили би завдання шкоди психічному здоров`ю потерпілої, а також не конкретизовано у чому саме полягало насильство відносно потерпілої особи, а тому можна зробити висновок про відсутність об`єктивної сторони правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП України. Також посилається на те, що будь-які вказівки на те, що потерпілій було завдано шкоду здоров`ю є безпідставними, оскільки її не було скеровано для медичного обстеження. При цьому, інспекторами було замовчано те, що ОСОБА_2 подав зустрічну заяву та те, що їм було продемонстровано відео із місця події, з якого чітко вбачається, що ОСОБА_2 йде поряд із потерпілою, намагається переконати, що виклик поліції є безпідставним та самостійно заспокоює доньку ОСОБА_1 – ОСОБА_3 .
Потерпіла ОСОБА_1 у суді пояснила, що подія відбулася на дитячому майданчику, де між нею і ОСОБА_2 відбувся конфлікт через те, що ОСОБА_2 не дивився за сином і вона змушена була взяти дитину і бавитись з нею. Через це ОСОБА_2 голосно кричав, штовхав, вимагав покинути його з дитиною, агресивно знімав її та дітей на камеру свого телефону, чим лякав дітей. Потерпіла зазначає, що отримала травму голови, оскільки ОСОБА_2 штовхнув її разом із сином на руках у металеву конструкцію дитячої драбини, після чого діти почали плакати та вона намагалася забрати дітей із собою до ТРЦ «Південний», куди викликала поліцію. Проте, ОСОБА_2 не зупинився та переслідував їй із дітьми, проявляючи агресію та лякаючи дітей, доки вони не зустріли чоловіка, який запропонував їй свою допомогу та з яким вони дочекалися наряду поліції. 
У свою чергу, представник потерпілої – адвокат Гнідець О.М. у своїх письмових поясненнях, поданих до суду 17.02.2026 року, вказувала, що висунуте ОСОБА_2 згідно протоколу ВАД №988039 від 06.09.2025 року обвинувачення відповідає закону, оскільки формулювання «шкода психічному здоров`ю» є узагальненим і охоплює будь-які негативні наслідки для психіки людини, психологічне ж здоров`я у свою чергу є складовою психічного здоров`я як більш широкого поняття. Також зазначає, що з урахуванням таких критеріїв, як: умисність, спричинення шкоди психологічному та фізичному здоров`ю потерпілої, значна перевага сил у особи, яка притягується до адміністративної відповідальності над потерпілою, а також порушення прав людини, дії ОСОБА_2 слід розглядати саме як домашнє насильство, а не як конфлікт між ним та потерпілою.
Будучи опитаною в суді в присутності представника органу опіки та піклування малолітня потерпіла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , пояснила, що була присутня під час події, яка розглядається у суді. Вона на дитячому майданчику бавилась із братиком ОСОБА_4 в присутності мами і її чоловіка ОСОБА_5 . ОСОБА_5 був агресивний, кричав, висловлював претензії до мами, словесно ображав, а також штовхнув і мама вдарилась головою об констукцію, яка була встановлена на майданчику. Також ОСОБА_5 знімав маму на свій мобільний телефон, наближаючи його впритул до обличчя, через що мама змушена була забрати в нього цей телефон, а ОСОБА_5 в свою чергу видер в неї з рук цей телефон. Вони з братиком злякались і плакали, тому мама забрала їх з майданчику і викликала поліцію.
Свідок ОСОБА_6 дав пояснення, що 06.09.2025 року зустрів на вулиці жінку із двома дітьми, які були схвильовані та плакали, поруч із якими йшов чоловік, який знімав їх на телефон. Побачивши таку ситуацію, він запропонував свою допомогу жінці, зателефонував у поліцію та завів дітей разом із потерпілою в заклад харчування, щоб нормалізувати їх стан. При цьому, свідок також вказав, що самої події чи завдання ОСОБА_2 шкоди здоров`ю ОСОБА_1 він не бачив, адже був очевидцем лише завершення їх конфліктної ситуації.
Заслухавши пояснення та доводи особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, його захисника, потерпілої, її представника, пояснення малолітньої потерпілої і вказаного свідка, дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, суддя дійшов наступних висновків.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі Конвенція), яка є джерелом права в Україні, кожному гарантовано право на справедливий суд.
Завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції, законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством(ст.1 КУпАП). 
Статтею 7 КУпАП передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності. 
Відповідно до вимог ст.245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення, крім іншого, зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ст.280 КУпАП).
Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об?єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (ст.252 КУпАП).
Згідно з п.1 ст.247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події і складу адміністративного правопорушення.
Наявність події і складу правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Згідно з ст.251, 252 КУпАП приймаючи рішення у справі про адміністративне правопорушення, суд оцінює докази в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.
Доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Відповідно до ч.2 ст.251 КУпАП обов?язок збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
У справах «Малофєєва проти Росії» («Malofeyeva v.Russia»,рішення від 30.05.2013, заява №36673/04) та «Карелін проти Росії» («Karelin v.Russia», заява №926/08, рішення від 20.09.2016) Європейський суд з прав людини, серед іншого, зазначив, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом). 
Враховуючи наведене, суддя при розгляді даної справи виходить з того, що не вправі самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, адже діючи таким чином, неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Поряд з цим, відповідно до положень ч.1 ст.268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подавати докази. Виходячи зі змісту ст.269 КУпАП, таким правом наділений і потерпілий. 
За таких обставин суддя не вчиняв жодних процесуальних рішень, ініціювання чи здійснення яких у змагальній судовій процедурі належало б до повноважень сторони обвинувачення. Відтак, суддею досліджено і дано оцінку лише письмовим матеріалам, наданим уповноваженим правоохоронним органом, доводам і доказам особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, та потерпілої.
Наведене відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 30.08.2023 року в справі № 208/712/19.
Згідно з ст.9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визначається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну
Частиною 1 ст.173-2 КУпАП передбачена відповідальність за вчинення домашнього насильства, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого. 
Склад адміністративного правопорушення - це передбачена нормами права сукупність об`єктивних і суб`єктивних ознак, за наявності яких діяння можна кваліфікувати як адміністративне правопорушення. Відсутність хоча б однієї з ознак означає відсутність складу в цілому. Об`єктивна сторона адміністративного правопорушення знаходить свій прояв у дії чи бездіяльності, що заборонені адміністративним правом, та залежить від місця, часу, обставин і способу скоєння адміністративного правопорушення тощо, а також від причинного зв`язку між діянням і шкідливими наслідками цього діяння, вчинення протиправного діяння в минулому, його системності. 
Розташування зазначеної статті у Главі 14 КУпАП «Адміністративні правопорушення, що посягають на громадський порядок і громадську безпеку» свідчить, що об?єктом цього правопорушення є суспільні відносини у сфері громадського порядку і громадської безпеки.
Суб`єкт вказаного правопорушення загальний - фізична осудна особа, яка досягла 16- річного віку.
Суб`єктивна сторона даного правопорушення характеризується наявністю вини у формі умислу.
Об`єктивна сторона правопорушення - це сукупність ознак, що характеризують зовнішню сторону складу правопорушення, тобто об`єктивні ознаки зовнішнього прояву правопорушення й об`єктивних умов його здійснення.
Об`єктивна сторона вчинення домашнього насильства виражається в умисному вчиненні будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо).
З аналізу вищевказаних норм вбачається, що домашнє насильство, яке охоплюється диспозицією ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, має місце тоді, коли будь-які діяння фізичного, психологічного чи економічного характеру тягнуть за собою можливість настання чи настання шкоди фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.
Організаційно-правові засади запобігання та протидіїдомашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства, визначені Законом України №2229-VIII від 07.12.2017 року «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Відповідно до ст.1 цього Закону домашнім насильством визнаються діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Статтею 3 Закону № 2229-VIII визначено, що дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: подружжя; колишнє подружжя; мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя); особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти; особи, які мають спільну дитину (дітей); батьки (мати, батько) і дитина (діти); та ін.
Водночас у п. «b» ст. 3 Конвенція Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами (далі - Стамбульська конвенція) визначає домашнє насильство як всі акти фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, які відбуваються в лоні сім`ї чи в межах місця проживання або між колишніми чи теперішніми подружжями або партнерами, незалежно від того, чи проживає правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні або незалежно від того, чи проживав правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні.
Стаття 3 Конвенція передбачає гендерно-нейтральну дефініцію домашнього насильства, що охоплює як жертв, так і кривдників обох статей.
Таким чином, термін «домашнє насильство» позначає один з різновидів гендерно-обумовленого насильства, а не окремий від нього вид насильства. Хоча пункт (b) статті 3 Стамбульської Конвенції сформульований у гендерно-нейтральних виразах, коли визначає види «домашнього насильства» та коло осіб, яких воно може стосуватися, однак це не змінює характеристики домашнього насильства як різновиду насильства, що ґрунтується на певних дискримінаційних, у тому числі гендерних, ознаках. Тож Конвенція заохочує держави-учасників застосовувати її положення до всіх жертв домашнього насильства, включаючи чоловіків, дітей та людей похилого віку, і лише проголошує принцип недискримінації до невичерпного переліку підстав, включаючи гендерну ідентичність та сексуальну орієнтацію, при застосуванні її положень.
Виходячи з наведеного, можна дійти висновку, що Стамбульською Конвенцією домашнє насильство розуміється як певний спосіб поведінки, якою одна особа намагається утвердити або підтримати контроль над іншою особою, що відноситься до певної вразливої групи і знаходиться у вразливій ситуації, однак це жодним чином не свідчить про те, що міжнародні договори мали намір розглядати як «домашнє насильство» будь-яке насильство, що трапляється між членами сім`ї, але яке зумовлене іншими причинами.
Відповідно повертаючись до обставин цієї справи, суддя зауважує, що статтями 251, 280 КУпАП, визначено фактичні дані, обставини на основі яких, у визначеному законом порядку, орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення.
У цьому випадку в протоколі іде мова про учинення домашнього насильства психологічного та фізичного характеру.
Відповідно до п.14 ч.1 Закону психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи, а в п.17 ч.1 Закону визначено, що фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
Таким чином, ст.173-2 КУпАП передбачає настання адміністративної відповідальності саме за вчинення домашнього насильства. Будь-яка суперечка чи конфлікт, які виникають у сім`ї чи щодо сімейних відносин, не можуть однозначно трактуватись, як домашнє насильство.
Як вбачається зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД №988039 від 06.09.2025 року, складеного відносно ОСОБА_2 за ч.1 ст.173-2 КУпАП, йому у вину ставиться вчинення домашнього насильства за тих обставин, що він 06.09.2025 року о 17.20 год., перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , вчинив домашнє насильство психологічного та фізичного характеру відносно своєї дружини ОСОБА_1 у присутності дітей, а саме словесно ображав, голосно кричав, штовхав, що спричинило фізичну біль без нанесення тілесних ушкоджень та була завдана шкода психологічному здоров`ю.
Відповідно до долученої до протоколу копії форми оцінки ризиків вчинення домашнього насильства від 06.09.2025 року, рівень небезпеки ОСОБА_2 визначено як середній.
Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У рішеннів справі «Опуз проти Туреччини» (Opuz v. Turkey no. 33401/02 від 09.06.2009) Європейський суд прийшов до висновку, що насильство в сім`ї не є приватною чи сімейною справою, але є проблемою, яка зачіпає суспільні інтереси, що в свою чергу вимагає ефективних дій з боку держави. Суд також зазначив, що недостатньо мати закони щодо протидії домашньому насильству, більш важливішим є наявність ефективних механізмів їхньої реалізації.
Для того, щоб відрізнити насильство від конфлікту, необхідно звернути увагу на те, що насильство є результатом свідомих дій людини і характеризується такими основними ознаками: умисність; спричинення шкоди; порушення прав і свобод людини; значна перевага сил (фізичних, психологічних, економічних, чи пов`язаних з вищою посадою тощо) того, хто чинить насильство. Насильство - це умисні дії однієї або кількох осіб, що спричиняють шкоду іншій особі, порушують права і свободи та відбуваються в умовах значної переваги сил тих, хто скоює ці дії, що унеможливлює самозахист особи, котра страждає від цих дій. Якщо у вказаних діях відсутня хоча б одна з наведених ознак, такі дії не є насильством. 
При з`ясуванні обставин вчинення правопорушення та встановленні наявності або відсутності в діях особи ознак фізичного чи психологічного домашнього насильства, важливо розрізняти поняття «сварка», «конфлікт», «насильство».
Сварку можна визначити як суперечку, емоційно неконтрольоване негативне спілкування, предметом якого найчастіше є неузгодження щодо дрібних побутових питань, яке полягає у доведенні кожною стороною власної правоти, із вживанням сторонами взаємних образ та звинувачень.
Конфліктом (лат. conflictus - зіткнення, сутичка) є особливий вид взаємодії, в основі якого лежать протилежні і несумісні цілі, інтереси, типи поведінки людей та соціальних груп, які супроводжуються негативними психологічними проявами; зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнє загострення суперечностей, що призводить до активних дій, ускладнень, боротьби, що супроводжуються складними колізіями. Відповідно, конфлікт - ситуація, в якій кожна зі сторін намагається зайняти позицію несумісну з інтересами іншої сторони.
Як встановлено при розгляді справи ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з 18.01.2022 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано в судовому порядку 23.12.2025 року, і від спільного подружнього життя мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Також у ОСОБА_1 є донька від першого шлюбу ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживала разом з подружжям ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .
Із червня 2025 року, тобто на час досліджуваної події 06.09.2025 року, ОСОБА_1 з дітьми та ОСОБА_2 проживали окремо. 
Дослідивши докази у даній справі, суддею не встановлено беззаперечних відомостей, які б свідчили про вчинення ОСОБА_2 06.09.2025 року домашнього насильства відносно ОСОБА_1 .
Як встановлено, конфліктні, напружені відносини, суперечності, зокрема щодо способу участі ОСОБА_2 у вихованні сина, тривають достатньо довго і почалися задовго до події 06.09.2025 року. Як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_2 зверталися з цього приводу в органи національної поліції, що підтверджується листом ВП № 2 ЛРУП №2 ГУ НП у Львівській області від 26.06.2025 року №17680/39/01/08/2025 щодо звернення ОСОБА_2 від 04.06.2025 року про конфлікт із ОСОБА_1 (а.с.44) та постановами Сихівського районного суду м.Львова від 13.04.2023 року у справі №464/498/23 (а.с.40-42) і Львівського апеляційного суду від 27.11.2025 року у справі №464/3972/25 (а.с.96-99), згідно яких провадження у справах відносно ОСОБА_2 за ч.1 ст.173-2 КУпАП, які були порушені за заявами ОСОБА_1 , були закриті за відсутністю складу адміністративних правопорушень.
Конфлікт, який виник 06.09.2025 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , на думку судді, носить обопільний характер, адже був результатом зіпсованих, неприязних відносин, тривалих спорів щодо виховання їх спільної дитини, що і вилилося у потребу у встановленні графіку побачень батька із дитиною, на виконання якого і відбулася їхня зустріч в парку 06.09.2025 року на вул.Виговського у м.Львові. Підстав стверджувати що внаслідок конфлікту, хтось із сторін постраждав більше, ніж інший, потерпіла зазнала або могла зазнати шкоди психічному чи фізичному здоров`ю, суд не вбачає.
У своїх висновках суд виходить, серед іншого, із розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради №294 від 16.07.2025 року, яке було чинним на момент досліджуваної судом події, згідно із яким ОСОБА_2 встановлено днями побачень із сином ОСОБА_7 : щовівторка з 16:00 год. до 20:00 год.; щоп`ятниці з 16:00 год. до 20:00 год.; щосуботи з 16:00 год. до 20:00 год. При цьому вказано, що такі побачення мають відбуватися в присутності матері ОСОБА_1 , проте матір дитини зобов`язано не перешкоджати зустрічам та спілкуванню батька із сином (а.с.43).
Висновки суду також підтверджуються дослідженими у ході судового розгляду відеозаписами події із яких вбачається, що ОСОБА_2 дійсно розмовляє голосно, деколи підвищує тон розмови, з`ясовуючи у ОСОБА_1 питання щодо його зустрічі з сином, яка проходить, на його думку, всупереч передбаченим розпорядженням органу опіки і піклування правилам, проте ОСОБА_1 в свою чергу на його доводи не відповідає, дитину йому не передає, при цьому вириває у ОСОБА_2 з рук мобільний телефон, чим не сприяє врегулюванню конфліктної ситуації між ними, а навпаки загострює таку. Також із відеозапису можна зробити висновок, що ОСОБА_2 веде зйомку саме із метою фіксації порушення, на його думку, свого права на побачення із дитиною, а не з метою приниження чи нанесення шкоди психічному чи фізичному здоров`ю потерпілої особи чи дітей. В подальшому не вчиняє явних перешкод у тому, щоб вона покинула місце події разом із дітьми, а лише вказує на неправомірність таких дій із її боку.
Досліджені відеозаписи, які містять об`єктивні дані, не підтверджують пояснень ОСОБА_1 і зазначених у протоколі обставин словесних образ та поштовхів потерпілої зі сторони ОСОБА_2 .
Не підтверджуються такі обставини і поясненнями свідка ОСОБА_6 , який не був очевидцем події на дитячому майданчику, а його пояснення, що ОСОБА_1 йшла з дітьми в напрямку ТРЦ «Південний», а ОСОБА_2 знімав їх на телефон, знову ж таки підтверджує, що ОСОБА_1 не була позбавлена можливості закінчити конфліктну ситуацію мирним шляхом та вказує, що вона не була у ситуації, у якій у неї було завідомо менше сил та відсутні можливості для самозахисту.
Враховуючи наведене, суддя критично оцінює пояснення потерпілої ОСОБА_1 щодо дій ОСОБА_2 у формі образ, крику та штовханини, оскільки встановлені під час розгляду справи обставини, які ґрунтуються на досліджених доказах, спростовують версію потерпілої щодо розвитку подій.
Щодо пояснень малолітньої потерпілої ОСОБА_3 , то такі хоча і підтверджують версію ОСОБА_1 , однак не породжують сумніви і не спростовують наведених висновків щодо причин конфлікту і обставин його розвитку, а враховуючи що ОСОБА_3 віком дев`ять років, вона є донькою потерпілої ОСОБА_1 , відтак тривалий час спостерігала конфлікт і негативні емоції та відношення рідної їй людини до чужого чоловіка ОСОБА_2 , то її пояснення не можна вважати об`єктивними, вони є спробою допомогти матері. Крім цього, суддя зауважує, що такі висновки підтвердились в ході надання пояснень, коли малолітня на пропозицію розповісти про подію 06.09.2025 року впевнено і достатньо детально розповідала хід подій, а вже на запитання учасників справи і судді плуталась і не могла пояснити обставини, які їй як учасниці події і в силу її віку мали би бути відомі і зрозумілі. 
Таким чином, у ході судового розгляду факту того, що у конфліктній ситуації, у розумінні ст.1 Закону з боку особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, дій, які б підпадали під поняття психологічне чи фізичне насильство не установлено, як і факту того, що у цілому конфліктна ситуації викликала у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинила емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Матеріали справи не дають підстав констатувати в цій справі характеристику домашнього насильства як різновиду насильства, що ґрунтується на певних дискримінаційних, у тому числі гендерних ознаках.
А тому, дійсним є лише факт того, що атмосфера взаєморозуміння у цій родині відсутня. Конфлікти для членів сім`ї є буденним явищем, однак не кожен конфлікт є домашнім насильством у розумінні норм Закону.
Не у компетенції суду урегульовувати конфліктні ситуації в родині у порядку норм КУпАП, так як не кожен конфлікт є домашнім насильством.
Конфлікт, який виник між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 носить обопільний характер. Стверджувати що внаслідок сварки, хтось із сторін постраждав більше, ніж інший, чи потерпіла зазнала, або могла зазнати шкоди психічному здоров`ю, немає.
Суддя вважає, що самі по собі претензії, ОСОБА_2 в сторону потерпілої, з`ясування відносин при вирішенні конфліктної ситуації не є проявом домашнього насильства у формі психологічного та фізичного насильства, а для наявності складу адміністративного правопорушення потрібно також довести і заподіяння або можливе заподіяння шкоди психічному та фізичному здоров`ю потерпілої. Однак, таких доказів матеріали справи не містять. Навпаки, наявні в матеріалах справи докази (зокрема відеозаписи конфлікту) свідчать про відсутність переваги психологічних сил ОСОБА_2 , та його дії не позбавили можливості ОСОБА_1 здійснювати самозахист, що вона і здійснювала, зокрема, покидаючи місце події.
Наданий представником потерпілої висновок психолога ГО «Центр «Жіночі перспективи» від 12.02.2026 року, згідно із яким оцінку стану потерпілої було проведено лише у листопаді 2025 року, не може об`єктивно свідчити про серйозність наслідків для психічного здоров`я потерпілої під час події, яка мала місце 06.09.2025 року. 
При цьому, суд бере до уваги покликання захисника Галича П.О. та вважає, що такий висновок не є безстороннім та об`єктивним, а отже допустимим доказом у даній справі, враховуючи зв`язок ГО «Центр «Жіночі перспективи» із адвокатом Гнідець О.М., яка здійснює захист інтересів потерпілої особи.
Крім цього, вказаний висновок, як і наданий висновок психолога ОСОБА_8 від 03.02.2026 року, з огляду на аналіз положень ст. 251, 269, 273 КУпАП, не можуть вважатись такими, що отримані в порядку передбаченому законом, оскільки отримання і надання таких висновків самою потерпілою (її представником) виходить за межі прав, обумовлених її процесуальним статусом і суперечить вимогам КУпАП про призначення (залучення) експерта чи спеціаліста органом (посадовою особою), у провадженні якого перебуває справа про адміністративне правопорушення. 
Протокол про адміністративне правопорушення серії ВАД №988039 від 06.09.2025 року відносно ОСОБА_2 за ч.1 ст.173-2 КУпАП за своєю правовою природою не є самостійним беззаперечним доказом, а обставини викладені в такому повинні бути перевірені за допомогою інших доказів, які б підтверджували вину особи, яка притягується до адміністративної відповідальності і не викликали сумніви у суду. За відсутності інших об`єктивних доказів на підтвердження фактів вчинення правопорушення, такий документ не може слугувати доказом винуватості у вчиненні цього адміністративного правопорушення. 
Таким чином, дійсні обставини події свідчать про те, що 06.09.2025 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мав місце конфлікт на ґрунті різних підходів до виховання їх спільної дитини і поглядів на форми участі батька у цьому, з відсутністю наведених ознак домашнього насильства, в тому числі певного потерпілого, у якого б внаслідок психологічного чи фізичного насильства виникло побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, якому би було спричинено емоційну невпевненість, нездатність захистити себе, могла бути чи була завдана шкода психічному здоров`ю.
Окрім цього, суд зазначає, що постановою судді Залізничного районного суду м.Львова від 07.11.2025 року протокол про адміністративне правопорушення серії ВАД №988039 від 06.09.2025 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за ч.1 ст.173-2 КУпАП з доданими до нього матеріалами було повернуто ЛРУП №2 ГУНП у Львівській області, для доопрацювання, оскільки у вказаному протоколі викладена суть правопорушення, яка не відповідає ознакам складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП.
02.12.2025 року до Залізничного районного суду м.Львова після доопрацювання надійшли матеріали справ про адміністративні правопорушення відносно ОСОБА_2 за ч.1 ст.173-2 КУпАП.
До матеріалів адміністративної справи, після доопрацювання, долучено рапорт ЛРУП №2 ГУНП у Львівській області від 23.11.2025 року, згідно з яким інспектор доповідає про те, що при складанні протоколу про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.173-2 КУпАП відносно ОСОБА_2 у графі склад адміністративного правопорушення було допущено механічну помилку та помилково зазначено, що завдано шкоду психологічному здоров?я, однак вважає, що усунути недолік, зазначений судом у постанові, не вбачається можливим та при цьому посилається на положення ст.254 КУпАП.
Відповідно до ч.1 ст.256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.
Стадія адміністративного розслідування завершується складанням протоколу про адміністративне правопорушення, що фактично є пред`явленням особі обвинувачення у вчиненні адміністративного правопорушення, оскільки саме в протоколі викладається суть та обставини правопорушення, а також кваліфікація діяння. 
Натомість, рапорт працівника правоохоронних органів – офіційне письмове звернення працівника до вищої посадової особи з викладом питань службового чи особистого характеру і проханням у зв`язку з цим, та відповідно до п.2.2.9 Інструкції з діловодства в системі Міністерства внутрішніх справ, затвердженої наказом МВС від 23.08.2012 року №747, належить до внутрішніх документів. 
Таким чином законом передбачено викладення суті обвинувачення у вчиненні адміністративного правопорушення виключно у протоколі про адміністративне правопорушення.
Відтак, викладена у протоколі про адміністративне правопорушення серії ВАД №988039 від 06.09.2025 року суть правопорушення не відповідає ознакам складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, оскільки у вказаному протоколі не зазначено про завдання шкоди фізичному чи психічному здоров`ю потерпілої ОСОБА_1 , а вказано, що заподіяно шкоду «психологічному» здоров`ю потерпілої, проте психічне і психологічне здоров`я є різними поняттями з відповідним змістом.
Під час розгляду справи про адміністративне правопорушення суддя не вправі самостійно змінювати на шкоду особі фабулу, викладену у протоколі про адміністративне правопорушення, яка по суті становить виклад обвинувачення у вчиненні певного правопорушення, винуватість у скоєнні якого певною особою має доводитися в суді. Суддя також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, адже діючи таким чином суддя неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У справах «Малофєєва проти Росії» («Malofeyeva v. Russia», рішення від 30.05.2013, заява № 36673/04) та «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява № 926/08, рішення від 20.09.2016) ЄСПЛ, серед іншого, зазначив, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).
Також, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.01.2025 року по справі №335/6977/22, зазначила, що невідповідність протоколу вимогам закону, зокрема статті 256 КУпАП, або складання неповноважною особою може мати наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.
З огляду на наведене,викладене в протоколі обвинувачення є недоведеним, не відповідає дійсним обставинам події, встановленим під час судового розгляду.
Відповідно до ст.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. 
У силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.07.2020 року у справі № 463/1352/16-а.
У справі Бербера, Мессеге і Хабардо проти Іспанії від 06.12.1998 ЄСПЛ встановив, що принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи.
Крім того, Конституційний Суд України у рішенні від 26.02.2019 № 1-р/2019 у справі зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип in dubio pro reo, згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.
Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі Салабіаку проти Франції від 07.10.1988 зазначив, що тягар доведення вини покладається на обвинувачення і будь-які сумніви повинні бути та тлумачитись на користь обвинуваченого. З метою судового переслідування необхідно приєднати до справи достатньо доказів для засудження обвинуваченого.
Як вбачається із долучених до матеріалів справи службових характеристик ОСОБА_2 у колективі зарекомендував себе як доброзичлива, врівноважена та комунікабельна людина, яка дотримується трудової дисципліни, вміє працювати як самостійно, так і в команді. У спілкуванні – ввічливий, коректний, доброзичливий, відкритий до конструктивного діалогу (а.с.109-110).
Враховуючи наведене, в ході судового розгляду даної справи не встановлено в діях вчинених ОСОБА_2 06.09.2025 року щодо ОСОБА_1 всіх обов`язкових ознак складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, та доказів щодо наявності саме домашнього насильства зі сторони ОСОБА_2 по відношенню до ОСОБА_1 .
Відповідно до п.1 ч.1 ст.247 КУпАП провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочате, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю складу адміністративного правопорушення.
Виходячи з наведеного, з урахуванням вимог ч.1 ст.247 КУпАП, вважаю, що порушене відносно ОСОБА_2 провадження в справі про адміністративні правопорушення підлягає закриттю за відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення.
Керуючись ст.247, 283, 284 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

постановив:

Провадження в справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, відносно ОСОБА_2 закрити у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду протягом десяти днів з дня її винесення через Залізничний районний суд м. Львова.

Суддя (підпис)
Згідно з оригіналом.
Суддя: С.Ю. Колодяжний