ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №505/413/22
Провадження №1-кп/505/233/2026
09.01.2026 року Подільський міськрайонний суд Одеської області в складі :
головуючої судді ОСОБА_1 
при секретарі ОСОБА_2 
за участю:
прокурора ОСОБА_3 
захисника ОСОБА_4 обвинуваченого ОСОБА_5 
розглянувши в судовому засіданні в залі суду в м. Подільську Одеської області, в режимі відеоконференції, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 62022150020000026 від 21.01.2022 року відносно: 

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Антонюки Миколаївського району,
 
Одеської області, громадянина України, з базовою середньою освітою, одруженого, зареєстрованого та фактично, проживаючого за адресою:  АДРЕСА_1 , який на момент вчинення кримінального правопорушення проходив військову службу за контрактом на посаді заступника командира бойової машини-навідника-оператора 3 механізованого відділення 1 механізованого взводу механізованої роти військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «молодший сержант», учасника бойових дій, на даний час військовослужбовця військової частини НОМЕР_2 , раніше не судимого,

 
- обвинуваченого в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України,- 
 
В С Т А Н О В И В:

Згідно ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ст. 1 Закону України «Про оборону України», особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудований період після закінчення воєнних дій.
На підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 303/2014, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 1126-УІІ, в Україні з 18 березня 2014 року розпочався особливий період, який діє по даний час.
27.08.2021 року обвинуваченим ОСОБА_5 укладено контракт з Міністерством оборони України в особі командира військової частини - НОМЕР_3 , про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб солдатського сержантського та старшинського складу строком на 3 роки.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 27.08.2021 №230 обвинуваченого ОСОБА_5 зараховано до списків особового складу вказаної військової частини, поставлено на всі види забезпечення та призначено на посаду заступника командира бойової машини-навідника-оператора 3 механізованого відділення 1 механізованого взводу механізованої роти військової частини НОМЕР_1 .
Згідно положень п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» початком проходження військової служби для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом для військовозобов`язаних вважається день зарахування до списків особового складу військової частини.
Відтак, з 27.08.2021, тобто з моменту зарахування ОСОБА_5 до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , ОСОБА_5 набув статусу військовослужбовця — особи, яка проходить військову службу та з цього ж дня розпочав виконання військового обов`язку - проходження військової служби.
Згідно вимог п.п. 1, 2, 3 ч. 4 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника), на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби.
Проходячи військову службу молодший сержант ОСОБА_5 як військовослужбовець, відповідно до вимог ст.ст. 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 1 - 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватись Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, беззастережно та неухильно виконувати накази командирів (начальників) у встановлений термін, постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, а також твердо знати та зразково виконувати свої службові обов`язки, бути дисциплінованим, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.
Проте, обвинувачений молодший сержант ОСОБА_5 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеними вище вимогами законодавства, що регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, та маючи реальну можливість належно їх виконувати, свідомо, допустив їх порушення вирішивши стати на злочинний шлях за наступних обставин.
Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 29.11.2021 №303, ОСОБА_5 направлено у відрядження у військову частину НОМЕР_4 ( АДРЕСА_2 ) на 61 добу з 29.11.2021 по 28.01.2022 з метою проходження фахової підготовки. Проте, у зв`язку із не успішною здачею тестування його було відраховано з навчання і направлено до військової частини НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_3 . Згідно посвідчення про відрядження від 29.11.2021 №76/573 ОСОБА_5 вибув із військової частини НОМЕР_4 ( АДРЕСА_2 ) 03.12.2021 та мав прибути 06.12.2021 до військової частини НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_3 .
У відповідності до ст. 40 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України військовослужбовці самостійно відрекомендовуються своєму безпосередньому начальникові у разі, зокрема, відбуття чи повернення з лікувального закладу.
Так, о 08 год. 30 хв. 06.12.2021 молодший сержант ОСОБА_5 , діючи умисно, з метою тимчасового ухилення від виконання обов`язків військової служби, за відсутності поважних причин, не з`явився вчасно до розташування військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_3 .
Незаконно перебуваючи поза місцем служби, молодший сержант ОСОБА_5 проводив час вільно, на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби.
Надалі, 02.02.2022 о 09 год. 00 хв., ОСОБА_5 усвідомлюючи протиправність і помилковість своїх дій, добровільно та з власної ініціативи прибув до другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Одесі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, за адресою: м. Одеса, вул. Мечнікова, буд. 59 та повідомив про вчинений ним злочин.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав у повному обсязі та підтвердив обставини вказані в обвинувальному акті. Суду показав, що в кінці серпня 2021 року уклав контракт на проходження військової служби. В кінці листопада 2021 року він поїхав у відрядження на навчання і на початку грудня 2021 року він вирішив покинути військову частину та повернувся додому і допомагав своїй матері по господарству. Потім, 02.02.2022 року він добровільно, з власної ініціативи прибув до управління ДБР та повідомив про вчинений ним злочин. У вчиненому розкаюється, просить суд суворо не карати. 
Покази обвинуваченого ОСОБА_5 відповідають фактичним обставинам справи і ніким не оспорюються.
Учасники судового провадження в судовому засіданні вважали за можливе розглянути зазначене кримінальне провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України.
В зв`язку з повним визнанням ОСОБА_5 своєї вини, за згодою учасників судового провадження, дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються визнано судом недоцільним відповідно до ч.3 ст. 349 КПК України, з`ясувавши при цьому, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснивши їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Судом встановлено, що наявні підстави для визнання винуватості обвинуваченим, оскільки з реєстру матеріалів досудового розслідування вбачається, що при досудовому розслідуванні зібрано достатньо доказів для обґрунтованого обвинувачення ОСОБА_5 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, а тому визнання обвинуваченим винуватості є цілком виправданим.
За результатами судового розгляду суд вважає, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення знайшла своє підтвердження в судовому засіданні.
Оцінивши в сукупності надані по кримінальному провадженню докази, досліджені у судовому засіданні, суд дійшов висновку про повне підтвердження вини обвинуваченого ОСОБА_5 у скоєнні зазначеного судом діяння, і суд його умисні дії кваліфікує за ч. 4 ст. 407 КК України, нез`явлення вчасно на службу без поважних причин з відрядження, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби).
Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_5 суд визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, з`явлення зі зізнанням.
Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_5 судом не встановлено.
Відповідно до Закону України № 2839-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та інших законодавчих актів України щодо особливостей несення військової служби в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці», який набрав чинності 27.01.2023 року внесено зміни до ст. 75 КК України, а саме перелік кримінальних правопорушень за якими виключається можливість застосування положень ст. 75 КК України, доповнено кримінальними правопорушеннями, передбаченими статтями 403,405,407,408,429 КК України, вчиненими в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.
Відповідно до ч. 2 ст. 4 КК України, кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.
Однак, відповідно до ч.2 ст.5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.
Так, інкримінований ОСОБА_5 злочин за ч.4 ст.407 КК України вчинено ним 06.12.2021 року, тобто до набрання чинності Законом України № 2839 IX№ 2839-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та інших законодавчих актів України щодо особливостей несення військової служби в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці».
Зміни внесені до ст. 75 КК України відповідно до Закону України № 2839-IX, погіршують становище особи обвинуваченого ОСОБА_5 , оскільки унеможливлюють застосування положень ст. 75 КК України при призначенні покарання за кримінальне правопорушення, передбачене ст. 407 КК України, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, а отже не мають зворотної дії в часі.
Відповідно до ч.1 ст. 75 КК України (в редакції, що діяла на момент вчинення кримінального правопорушення) якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, …, при призначенні покарання у виді … позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст.75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Таким чином, вирішення судом питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_5 покарання ґрунтується на наведених вище вимогах.
Відповідно, при вирішенні питання про можливість призначення покарання за вказаний злочин, підлягають застосуванню положення ст. 75 КК України в редакції чинній станом на дату вчинення злочину, тобто станом на 06.12.2021р., які не виключали можливість застосування судом положень ст. 75 КК України при призначенні покарання за кримінальні правопорушення передбачені ст. 407 КК України, в тому числі в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.
Також, суд враховує, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та фактичні обставини його вчинення, те, що обвинувачений ОСОБА_5 на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває, за місцем несення служби характеризується позитивно, є учасником бойових дій, нагороджений медалями, раніше не судимий, щиро розкаюється у вчиненому, його поведінку під час та після вчинення кримінального правопорушення і вважає за необхідне призначити покарання у виді позбавлення волі, із застосуванням ст.ст. 75, 76 КК України, вважаючи, що таке покарання буде відповідати вчиненому обвинуваченим й достатнім для його виправлення.
Процесуальні витрати відсутні.
Керуючись ст.ст. 349, 370, 371, 374, 532, ч.15 ст. 615 КПК України, суд - 

З А С У Д И В:

ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України і призначити йому покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом 1 (одного) року іспитового строку не скоїть нового кримінального правопорушення і виконає покладенні на нього обов`язки.
На підставі п. 1, п. 2 ч. 1 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_5 періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації (під час проходження військової служби - до командира військової частини, якому підпорядкований) та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, або навчання (під час проходження військової служби - командира військової частини, якому підпорядкований).
Запобіжний захід відносно ОСОБА_5 не обирався.
На вирок може бути подана апеляційна скарга до Одеського апеляційного суду через Подільський міськрайонний суд Одеської області протягом 30 днів з дня його проголошення, крім з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до вимог ч.3 ст.349 КПК України.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку чи ухвали суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається учасникам судового провадження.
Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.
Повний текст вироку суду вручити учасникам судового провадження в день його проголошення.

Суддя ОСОБА_6