ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2026 року 
м. Київ

cправа № 908/1010/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Багай Н. О. - головуючої, Дроботової Т. Б., Чумака Ю. Я.,
секретар судового засідання - Руда Г. В., 

за участю представників:

Товариства з обмеженою відповідальністю "Манкі Бразерз" - не з`явилися, 

ОСОБА_1 - Булдигіної М. С. (адвоката, в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 

на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 21.08.2025 (колегія суддів: Іванов О. Г. - головуючий, Верхогляд Т. А., Парусніков Ю. Б.) у справі

за первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Манкі Бразерз"

до  ОСОБА_1 

про стягнення 320 355,66 грн,

та зустрічним позовом  ОСОБА_1 

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Манкі Бразерз"

про визнання договору суборенди нежитлового приміщення розірваним,

ВСТАНОВИВ: 

1. Короткий зміст позовних вимог 

1.1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Манкі Бразерз" (далі - ТОВ "Манкі Бразерз") звернулося до Господарського суду Запорізької області з позовом до фізичної особи ОСОБА_1 з вимогами про стягнення неустойки за договором суборенди нежитлового приміщення від 01.03.2021 № 01/03-2021-СОБ-152 (далі - договір суборенди) в сумі 297 127,46 грн та комунальних витрат у сумі 23 228,20 грн.

1.2. Позовні вимоги ТОВ "Манкі Бразерз" обґрунтовані неналежним виконанням відповідачкою умов договору суборенди в частині повернення орендованого приміщення після закінчення дії договору суборенди. За поясненнями позивача, 28.02.2022 закінчився строк дії договору суборенди, проте приміщення суборендар не повернув.

1.3. Фізична особа ОСОБА_1 звернулася до Господарського суду Запорізької області із зустрічною позовною заявою до ТОВ "Манкі Бразерз" про визнання договору суборенди, укладеного 01.03.2021 між ТОВ "Манкі Бразерз" та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1), розірваним у зв`язку із закінченням строку дії договору суборенди з 01.03.2022.

1.4. Позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_1 обґрунтовані тим, що відповідно до пункту 11.1 договору суборенди правочин набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та діє до 28.02.2022, а згідно з пунктом 11.2 договору суборенди строк дії цього договору припиняється у зв`язку із закінченням строку суборенди. При цьому, на думку ОСОБА_1 , відповідно до листа ТОВ "Манкі Бразерз" від 04.02.2022 договір суборенди був розірваний за ініціативою ТОВ "Манкі Бразерз" із 01.03.2022.

2. Короткий зміст судових рішень

2.1. Рішенням Господарського суду Запорізької області від 11.09.2024 (суддя Азізбекян Т. А.) у справі № 908/1010/24 залишено без задоволення позов ТОВ "Манкі Бразерз". Залишено без задоволення позов ОСОБА_1 .

2.2. Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову ТОВ "Манкі Бразерз", зазначив, що договір суборенди припинив дію з 28.02.2022 шляхом його розірвання за ініціативою орендаря; ФОП ОСОБА_1 як добросовісна суборендарка сплатила суму орендної плати до 01.03.2022 включно, а також суму комунальних та експлуатаційних витрат за лютий 2022 року. 

Як зазначив суд першої інстанції, листування між орендарем та суборендаркою свідчить про те, що у власника приміщення (орендаря) був доступ до цього приміщення, питання щодо передачі ключів було вирішено, проте питання щодо підписання акта приймання-повернення майна було відстрочено до завершення воєнного стану на території України. Зазначена обставина визнана місцевим господарським судом як формальне завершення правовідносин оренди між сторонами, яке, за висновком суду, не тягне за собою застосування відповідальності у виді стягнення неустойки.

Суд першої інстанції також установив, що ОСОБА_1 в листуванні з власником приміщення й уповноваженою особою орендодавця повідомила, що виїхала з території міста Запоріжжя і Запорізької області та не планує продовжувати здійснення підприємницької діяльності. Суд першої інстанції зазначив, що згідно із заявою свідка - ОСОБА_2 ФОП ОСОБА_1 з 24.02.2022 повністю припинила свою підприємницьку діяльність у приміщенні першого поверху за адресою: АДРЕСА_1 , та в березні 2022 року вказане орендоване приміщення звільнено від особистих і офісних речей. 

Тому суд першої інстанції виснував, що неможливість формального підписання акта приймання-передачі майна у випадку вільного доступу власника до спірного приміщення, попередження суборендаркою про виїзд із території міста Запоріжжя у зв`язку з настанням форс-мажорних обставин не свідчить про неправомірне користування майном. 

Із урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ТОВ "Манкі Бразерз".

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що договір суборенди припинив свою дію з 01.03.2022 шляхом розірвання за ініціативою орендаря ТОВ "Манкі Бразерз" (направлення на адресу суборендаря листа-повідомлення від 04.02.2024 № 04/02- 2022-3). Натомість, як зауважив суд першої інстанції, ОСОБА_1 просить суд визнати договір суборенди розірваним. Зазначена позовна вимога ОСОБА_1 , за висновком суду, суперечить фактичним обставинам справи, оскільки на дату звернення ОСОБА_1 із зустрічною позовною заявою договір суборенди вже був розірваний.

2.3. Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 21.08.2025 у справі № 908/1010/24 рішення Господарського суду Запорізької області від 11.09.2024 у справі № 908/1010/24 в частині відмови в задоволенні первісного позову ТОВ "Манкі Бразерз" скасоване.

Прийнято в цій частині нове рішення, яким первісний позов ТОВ "Манкі Бразерз" про стягнення коштів задоволено частково. Вирішено стягнути з Фізичної особи ОСОБА_1 на користь ТОВ "Манкі Бразерз" 297 127,46 грн неустойки, 3 565,56 грн судового збору.

У задоволенні решти вимог первісного позову ТОВ "Манкі Бразерз" відмовлено.

В іншій частині рішення Господарського суду Запорізької області від 11.09.2024 у справі № 908/1010/24 залишено без змін.

2.4. Суд апеляційної інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги ТОВ "Манкі Бразерз" про стягнення на підставі статті 785 Цивільного кодексу України з ОСОБА_1 297 127,46 грн неустойки в розмірі подвійної плати за користування приміщенням за час прострочення за період із 01.03.2022 до 31.07.2022, виходив із того, що відповідачка не надала належних та допустимих доказів, які підтверджують повернення позивачу до 31.07.2022 орендованого майна; після припинення строку дії договору суборенди відповідачка до 31.07.2022 не здійснила жодних дій щодо повернення майна позивачу.

Як установив суд апеляційної інстанції, позивач вживав заходів до повернення майна, зокрема, направив на адресу відповідачки лист від 27.05.2022 № 26/05 щодо повернення майна за актом приймання-передачі, в якому запропонував відповідачці 06.06.2022 о 10:00 повернути приміщення ТОВ "Манкі Бразерз", проте відповідачка не з`явилася. 

Тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідачка ухилялася від повернення приміщення, а обов`язок щодо повернення приміщення покладається саме на відповідачку. 

Суд апеляційної інстанції також установив, що жодних повідомлень від відповідачки про настання форс-мажорних обставин за договором суборенди не надходило. Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що місто Запоріжжя не знаходиться на окупованій території. Тому суд апеляційної інстанції виходив із того, що на орендаря покладається доведення обставин, які би свідчили про те, що наявність воєнного стану унеможливила використання орендованого приміщення. Проте, за висновком апеляційного господарського суду, відповідачка не довела причинно-наслідкового зв`язку між наявністю воєнного стану та неможливістю використання орендованого приміщення. 

Відмовляючи ТОВ "Манкі Бразерз" у задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації комунальних витрат, суд апеляційної інстанції зазначив, що строк дії договору суборенди припинився 28.02.2022 у зв`язку із закінченням строку суборенди, а також у зв`язку з направленням ТОВ "Манкі Бразерз" листа відповідачці № 04/02- 2022-3 про розірвання договору з 01.03.2022. Тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вимоги про стягнення компенсації комунальних витрат за період після закінчення договору суборенди з березня до липня 2022 року в сумі 23 228,20 грн на підставі саме договору суборенди не підлягають задоволенню. 

3. Короткий зміст касаційної скарги 

3.1. Не погодившись із висновками суду апеляційної інстанції, ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Центрального апеляційного господарського суду від 21.08.2025 у справі № 908/1010/24 та залишити в силі рішення Господарського суду Запорізької області від 11.09.2024 у справі № 908/1010/24.

3.2. Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, ОСОБА_1 зазначає про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Скаржниця, звертаючись із касаційною скаргою, посилається на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Касаційна скарга з підстав, передбачених пунктом 1 частини 2
статті 287 Господарського процесуального кодексу України, мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував висновків Верховного Суду:

- викладених у постановах від 13.02.2018 у справі № 910/12949/16, від 17.12.2018 у справі № 906/1037/16, від 29.07.2025 у справі № 916/4559/24, від 11.04.2018 у справі № 914/4238/15, від 24.04.2018 у справі № 910/14032/17, від 09.09.2019 у справі № 910/16362/18, від 13.12.2019 у справі № 910/20370/17, від 06.07.2021 у справі № 906/562/20, щодо застосування частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України та щодо необхідності доведення позивачем умислу орендаря при неповерненні орендованого майна;

- викладених у постановах від 01.02.2022 у справі № 908/1627/19, від 24.10.2019 у справі № 904/3315/18, від 13.12.2019 у справі № 910/20370/17, від 01.09.2020 у справі № 907/29/19, від 07.09.2022 у справі № 910/16579/20, від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22, від 16.06.2021 у справі № 554/4741/19, від 18.04.2022 у справі № 520/1185/16-ц, від 05.09.2022 у справі № 1519/2-5034/11, від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20, щодо застосування статті 3 Цивільного кодексу України (добросовісність, розумність учасників цивільних правовідносин);

- викладених у постановах від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22, від 15.02.2023 у справі № 920/437/22, від 13.07.2022 у справі № 925/577/21, від 28.06.2022 у справі № 902/653/21, від 30.03.2021 у справі № 902/538/18, від 29.05.2023 у справі № 904/907/22, від 20.12.2023 у справі № 916/2263/22, від 26.08.2021 у справі № 911/378/17 (911/2223/20), щодо застосування частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України, статті 233 Господарського кодексу України. 

При цьому скаржниця зазначає, що суд апеляційної інстанції мав можливість застосувати свої дискреційні повноваження та, з урахуванням установлених у справі обставин добросовісності відповідачки, зменшити розмір неустойки. 

Касаційна скарга з підстав, передбачених пунктом 4 частини 2
статті 287 Господарського процесуального кодексу України, мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки доказам, наявним у матеріалах справи, зокрема відеозапису, знятому у вересні 2022 року, який містився у матеріалах справи № 908/1037/22; нотаріально посвідченим показам свідка про передачу ключів; листуванню з ОСОБА_3 .

4. Обставини справи, встановлені судами

4.1. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що 01.03.2021 між ТОВ "Манкі Бразерз" (орендар) та ФОП ОСОБА_1 (суборендар) укладено договір № 01/03-2021-СОБ-152 суборенди нежитлового приміщення, відповідно до якого орендар зобов`язується передати суборендарю в тимчасове платне користування (суборенду) частину нежитлового приміщення першого поверху за адресою: проспект Соборний, будинок 152, місто Запоріжжя, Запорізька область, Україна; цільове призначення приміщення - організація господарської діяльності суборендаря.

4.2. У розділі 2 договору суборенди визначені умови передачі і повернення приміщення, а саме: приміщення передається суборендарю на підставі акта приймання-передачі, в якому вказується опис його технічного стану; після закінчення строку дії суборенди або припинення договору з інших підстав суборендар зобов`язаний повернути приміщення орендарю протягом 1 (одного) робочого дня з дати закінчення строку суборенди або розірвання договору з ініціативи орендаря в придатному стані з урахуванням його нормального зносу.

4.3. Згідно з пунктом 2.3 договору суборенди повернення приміщення суборендарем орендарю здійснюється на підставі акта приймання-передачі, що підписується сторонами. У випадку непідписання акта приймання-передачі однією зі сторін договір вважається нерозірваним, а приміщення вважається непереданим орендарю. Орендна плата нараховується до моменту узгодження (підписання) акта приймання-передачі сторонами договору (орендарем та суборендарем). У випадку вчинення будь-яких дій суборендарем щодо залишення приміщення, що є предметом оренди, без підписання акта приймання-передачі до суборендаря застосовуються додаткові штрафні санкції, передбачені розділом 8 цього договору. Факт залишення приміщення фіксується актом орендаря та цей акт не потребує узгодження із суборендарем.

4.4. За умовами розділу 3 договору суборенди строк оренди приміщення складає 12 місяців та починає перебіг із моменту передачі приміщення суборендарю за актом приймання-передачі та закінчується в дату повернення приміщення за актом приймання-передачі приміщення від суборендаря орендарю.

4.5. Пунктом 3.2 договору суборенди передбачено, що строк суборенди достроково закінчується у випадку, якщо договір буде розірваний або буде припинений на інших підставах відповідно до умов договору або положень чинного законодавства України. Строк суборенди приміщення може бути скорочений за взаємною згодою сторін на підставі укладеної додаткової угоди до цього договору. У випадку порушення суборендарем будь-яких взятих на себе зобов`язань за цим договором орендар має право достроково розірвати договір, попередивши про це суборендаря не менше ніж за 14 календарних днів до передбачуваної дати його розірвання, якщо інше не передбачено цим договором.

4.6. Відповідно до розділу 11 договору суборенди договір набуває чинності, починаючи з дати його підписання уповноваженими представниками сторін, та діє до 28.02.2022, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх обов`язків за цим договором. Строк дії договору припиняється: за згодою сторін; за рішенням суду; у зв`язку із закінченням дії строку суборенди; у зв`язку з його достроковим розірванням суборендарем на умовах цього договору; у разі припинення договору оренди від 01.01.2021 № 01; з інших підстав, передбачених чинним законодавством України.

4.7. Пунктом 11.7 договору визначено, що цей договір може бути розірваний або припинений орендарем за умови письмового попередження суборендаря про таке припинення за 30 календарних днів до дати такого розірвання (припинення). У разі розірвання (припинення) орендарем цього договору дата, зазначена у повідомленні орендаря про припинення договору, буде вважатися датою припинення договору.

4.8. Господарські суди установили, що на виконання договору суборенди сторони склали акт приймання-передачі нежитлового приміщення від 01.03.2021 про передачу нежитлових кімнат - частини нежитлового приміщення першого поверху за адресою: проспект Соборний, будинок 152, місто Запоріжжя, Запорізька область, Україна, загальною площею 80,0 м2.

4.9. Господарські суди також зазначили, що ТОВ "Манкі Бразерз" надало до матеріалів позовної заяви: копію договору оренди нежитлового приміщення від 01.01.2021 № 01, укладеного між Приватним підприємством "НІК" (орендодавець) та ТОВ "Манкі Бразерз" (орендар), відповідно до якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування визначене майно: частину нежитлового приміщення першого поверху за адресою: проспект Соборний, будинок 152, місто Запоріжжя, Запорізька область, Україна, площею 80 м2; копії рахунків на оплату за договором суборенди; копію вимоги від 27.05.2022 № 26/05 про повернення майна за актом приймання-передачі; докази відправлення на адресу суборендаря поштової кореспонденції з описом вкладення (лист від 27.05.2022 № 26/05 щодо повернення майна за актом приймання-передачі, акти надання послуг із 28.02.2022 до 31.05.2022; рахунок на оплату від 01.05.2022) та поштовий фіскальний чек.

4.10. Господарські суди встановили, що ТОВ "Манкі Бразерз" направляло суборендарці 20.06.2022 претензію про оплату заборгованості за договором суборенди в сумі 172 374,46 грн.

4.11. Як зазначили суди попередніх інстанцій, ОСОБА_1 повідомляла, що з початком воєнного стану припинила користування приміщенням, припинила підприємницьку діяльність та станом на 01.03.2022 приміщення звільнила повністю. ОСОБА_1 також посилалася на те, що представники ТОВ "Манкі Бразерз" тривалий час ухилялися від підписання акта приймання-передачі приміщення, що, на думку ОСОБА_1, підтверджується листуванням, яке міститься в матеріалах справи № 908/1037/22.

ОСОБА_1 пояснювала, що 30.03.2022 ОСОБА_3 домовився з ОСОБА_1 про передачу ключів від приміщення, які він надалі особисто забрав, оглянувши приміщення, що підтверджується листуванням через месенджер "Viber", яке міститься в матеріалах справи № 908/1037/22. 

ОСОБА_1 також повідомила, що 04.04.2022 сплатила рахунки за комунальні платежі та експлуатаційні послуги за лютий 2022 року на розрахунковий рахунок Приватного підприємства "НІК" в особі ОСОБА_3 , який є орендодавцем за договором оренди нежитлового приміщення від 01.01.2021 № 01 першого поверху за адресою: АДРЕСА_1 , площею 80 м2, на підставі отриманого 30.03.2024 від ОСОБА_3 рахунка.

4.12. Суди попередніх інстанцій зазначили, що відповідачка посилалася на заяву свідка ОСОБА_2 , відповідно до якої ФОП ОСОБА_1 з 24.02.2022 повністю припинила свою підприємницьку діяльність у приміщенні першого поверху за адресою: АДРЕСА_1 , й у березні 2022 року вказане орендоване приміщення звільнено від особистих та офісних речей. У заяві свідка йдеться про те, що вже на початку березня 2022 року ОСОБА_1 виїхала зі своїми малолітніми дітьми із міста Запоріжжя до міста Ужгорода Закарпатської області (де була зареєстрована як внутрішньо переміщена особа).

ОСОБА_2 у заяві свідка зазначила, що 04.03.2022 ОСОБА_1 залишила ОСОБА_2 ключі від орендованого нежитлового приміщення першого поверху за адресою: АДРЕСА_1 , для подальшої передачі ключів власнику приміщення ОСОБА_3 , з яким 04.04.2022 відбулася зустріч у приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 .

4.13. Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 19.04.2023 у справі № 908/1037/22 прийнято відмову ТОВ "Манкі Бразерз" від позову до ФОП ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з орендної плати в сумі 155 546,26 грн, компенсації комунальних витрат - 16 828,20 грн, пені - 8939,56 грн, 3 % річних - 898,44 грн, інфляційних втрат - 7 751,56 грн та закрито провадження у справі.

4.14. ТОВ "Манкі Бразерз", вважаючи, що ОСОБА_1 порушила договір суборенди в частині повернення орендованого приміщення, звернулося до суду з позовними вимогами до ОСОБА_1 про стягнення неустойки за договором суборенди.

ОСОБА_1 , посилаючись на пункт 11.2 договору суборенди, відповідно до якого строк дії цього договору припиняється у зв`язку із закінченням строку суборенди, а також на лист ТОВ "Манкі Бразерз" від 04.02.2022, відповідно до якого договір суборенди був розірваний за ініціативою ТОВ "Манкі Бразерз" із 01.03.2022, звернулася до суду з позовними вимогами до ТОВ "Манкі Бразерз" про визнання договору суборенди розірваним із 01.03.2022.

5. Позиція Верховного Суду

5.1. Згідно зі статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 

У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається. 

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини 1 статті 310, частиною 2 статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

5.2. Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення представниці відповідачки, дослідивши наведені в касаційній скарзі доводи, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд зазначає таке.

5.3. Предметом первісного позову в цій справі є матеріально-правові вимоги ТОВ "Манкі Бразерз" до ОСОБА_1 про стягнення неустойки за договором суборенди. 

Позовні вимоги ТОВ "Манкі Бразерз" обґрунтовані неналежним виконанням відповідачкою умов договору суборенди в частині повернення орендованого приміщення. 

Предметом зустрічного позову є матеріально-правові вимоги ОСОБА_1 про визнання розірваним із 01.03.2022 договору суборенди, укладеного 01.03.2021 між ТОВ "Манкі Бразерз" та ФОП ОСОБА_1 Позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_1 обґрунтовані тим, що відповідно до пункту 11.1 договору суборенди правочин набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та діє до 28.02.2022, а згідно з пунктом 11.2 договору суборенди строк дії цього договору припиняється у зв`язку із закінченням строку суборенди. Крім того, на думку ОСОБА_1 , відповідно до листа ТОВ "Манкі Бразерз" від 04.02.2022 договір суборенди був розірваний за ініціативою ТОВ "Манкі Бразерз" із 01.03.2022.

5.4. Колегія суддів зазначає, що рішенням Господарського суду Запорізької області від 11.09.2024 у справі № 908/1010/24 залишено без задоволення позов ТОВ "Манкі Бразерз" та позов ОСОБА_1 .

Рішення місцевого господарського суду в апеляційному господарському суді оскаржувалося лише в частині відмови у задоволенні позову ТОВ "Манкі Бразерз". Тому відповідно до вимог статті 300 Господарського процесуального кодексу України Верховний Суд переглядає в касаційному порядку оскаржувану постанову лише в частині часткового задоволення позовних вимог ТОВ "Манкі Бразерз" про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Манкі Бразерз" 297 127,46 грн неустойки.

5.5. Колегія суддів зазначає, що правові наслідки припинення договору оренди врегульовані положеннями Цивільного кодексу України.

5.5. Частиною 1 статті 785 Цивільного кодексу України (тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що в разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

5.6. Частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України визначено, що в разі якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення.

5.7. Отже, після спливу строку дії договору оренди невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірність користування майном, яке було передане в найм (оренду), а тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних (договірних) правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України. 

Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19 та постановах Верховного Суду від 10.05.2023 у справі № 910/11692/20, від 11.07.2023 у справі № 916/1307/22, від 31.08.2021 у справі № 914/1050/20, від 27.08.2024 у справі № 924/177/24.

5.8. У справі, що розглядається, суди встановили, що укладений між сторонами договір суборенди діяв із 01.03.2021 (дата укладення договору оренди та підписання сторонами акта приймання-передачі нежитлового приміщення) до 28.02.2022. 

Строк дії договору припинився 28.02.2022 внаслідок закінчення строку дії договору суборенди, а також у зв`язку з надісланням листа ТОВ "Манкі Бразерз" № 04/02- 2022-3 про розірвання договору суборенди з 01.03.2022.

5.9. Згідно із частинами 1, 2 статті 795 Цивільного кодексу України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. Із цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором.

Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. Із цього моменту договір найму припиняється.

Отже, законодавець передбачив загальне правило, за яким визначається як початок, так і припинення договірних правовідносин з оренди будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини). Фактом початку та, відповідно, припинення правовідносин є підписання акта приймання-передачі нерухомого майна як від орендодавця до орендаря, так і від орендаря до орендодавця. 

Подібний висновок викладений в постановах Верховного Суду від 12.03.2025 у справі № 910/13612/23, від 16.01.2025 у справі № 922/2380/23. 

5.10. Суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ТОВ "Манкі Бразерз". При цьому суд першої інстанції виснував, що неможливість формального підписання акта приймання-передачі майна у випадку вільного доступу власника до спірного приміщення, попередження суборендаркою про виїзд із території міста Запоріжжя у зв`язку з настанням форс-мажорних обставин не свідчить про неправомірне користування майном. 

5.11. Натомість суд апеляційної інстанції частково задовольнив позовні вимоги ТОВ "Манкі Бразерз" про стягнення на підставі статті 785 Цивільного кодексу України з ОСОБА_1 297 127,46 грн неустойки у розмірі подвійної плати за користування приміщенням за час прострочення за період із 01.03.2022 до 31.07.2022. 

При цьому суд апеляційної інстанції виходив із того, що відповідачка не надала належних та допустимих доказів, які підтверджують повернення позивачу до 31.07.2022 орендованого майна; після припинення строку дії договору суборенди відповідачкою до 31.07.2022 не здійснено жодних дій щодо повернення майна позивачу.

5.12. Не погодившись із висновком суду апеляційної інстанції, ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою.

Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, ОСОБА_1 зазначає про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Скаржниця, звертаючись із касаційною скаргою, покликається на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

5.13. Пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами 1, 3 статті 310 цього Кодексу.

Щодо підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України

5.14. Касаційна скарга з підстав, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував висновків Верховного Суду:

- викладених у постановах від 13.02.2018 у справі № 910/12949/16, від 17.12.2018 у справі № 906/1037/16, від 29.07.2025 у справі № 916/4559/24, від 11.04.2018 у справі № 914/4238/15, від 24.04.2018 у справі № 910/14032/17, від 09.09.2019 у справі № 910/16362/18, від 13.12.2019 у справі № 910/20370/17, від 06.07.2021 у справі № 906/562/20, щодо застосування частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України та щодо необхідності доведення позивачем умислу орендаря при неповерненні орендованого майна;

- викладених у постановах від 01.02.2022 у справі № 908/1627/19, від 24.10.2019 у справі № 904/3315/18, від 13.12.2019 у справі № 910/20370/17, від 01.09.2020 у справі № 907/29/19, від 07.09.2022 у справі № 910/16579/20, від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22, від 16.06.2021 у справі № 554/4741/19, від 18.04.2022 у справі № 520/1185/16-ц, від 05.09.2022 у справі № 1519/2-5034/11, від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20, щодо застосування статті 3 Цивільного кодексу України (добросовісність, розумність учасників цивільних правовідносин);

- викладених у постановах від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22, від 15.02.2023 у справі № 920/437/22, від 13.07.2022 у справі № 925/577/21, від 28.06.2022 у справі № 902/653/21, від 30.03.2021 у справі № 902/538/18, від 29.05.2023 у справі № 904/907/22, від 20.12.2023 у справі № 916/2263/22, від 26.08.2021 у справі № 911/378/17 (911/2223/20), щодо застосування частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України, статті 233 Господарського кодексу України.

5.15. Колегія суддів, переглянувши в касаційному порядку оскаржувану постанову в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, на підставі встановлених фактичних обставин справи, зазначає таке.

5.16. За змістом пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України оскарження судових рішень з підстави, передбаченої цим пунктом, може мати місце за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих же норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, в якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

5.17. Процесуальний закон у визначених випадках передбачає необхідність оцінювання правовідносин на предмет подібності. З цією метою суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт. Такий правовий висновок викладено у пунктах 96, 97 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19.

5.18. За твердженням скаржниці, суд апеляційної інстанції не врахував відсутності вини ОСОБА_1 у справі та наявності форс-мажорних обставин - збройної агресії російської федерації проти України, а також добросовісної поведінки ОСОБА_1, що полагає у відсутності заборгованості з орендної плати та плати за комунальні послуги за договором суборенди. Натомість, за твердженням скаржниці, суд взяв до уваги лише формальні обставини - формальне непідписання акта повернення майна за наявності інформації про фактичне користування майном іншими особами, що підтверджується відеозаписом про користування позивачем майном та надання його в оренду. 

5.19. Скаржниця зазначає, що, зокрема, в постановах Верховного Суду від 13.02.2018 у справі № 910/12949/16, від 17.12.2018 у справі № 906/1037/16 та від 29.07.2025 у справі № 916/4559/24 сформульовано висновки про те, що неустойка, стягнення якої передбачено частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин, і для притягнення наймача, який порушив зобов`язання, до такої відповідальності необхідна наявність його вини (умислу або необережності) відповідно до вимог статті 614 Цивільного кодексу України.

5.20. У постанові Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 914/4238/15, на яку посилається скаржниця, викладено висновок про те, що для застосування наслідків, передбачених частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, необхідна наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання відповідно до вимог статті 614 Цивільного кодексу України. Тобто необхідно встановити обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але умисно цього обов`язку не виконав. 

Подібні висновки, як зазначає скаржниця, викладені в постановах Верховного Суду від 24.04.2018 у справі № 910/14032/17, від 09.09.2019 у справі № 910/16362/18, від 13.12.2019 у справі № 910/20370/17, від 06.07.2021 у справі № 906/562/20.

5.21. У постановах Верховного Суду від 01.02.2022 у справі № 908/1627/19, від 24.10.2019 у справі № 904/3315/18 та у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.12.2019 у справі № 910/20370/17, на які посилається скаржниця, викладено висновок про те, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, що зумовлює вимогу щодо сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків та здійсненні своїх суб`єктивних прав. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

5.22. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 у справі № 907/29/19 сформульовано висновок про те, що обставини, які підлягають встановленню судом у справі, - це юридичні факти, тобто життєві обставини (дії, події), з якими правом пов`язується виникнення юридичних наслідків. Натомість правова оцінка - це висновок щодо застосування права за певних життєвих обставин. Правова оцінка може полягати, зокрема, у висновках, зроблених у зв`язку з установленими судом життєвими обставинами, про те, чи виникли юридичні наслідки та які саме, чи порушене право особи, чи виконане зобов`язання належним чином відповідно до закону та договору, чи певна поведінка є правомірною або неправомірною, чи додержано стороною вимог закону тощо.

5.23. У постанові Верховного Суду від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 викладено висновок про те, що застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципів розумності, добросовісності та справедливості, які передбачені положеннями статті 3 Цивільного кодексу України.

Подібні висновки, як зазначає скаржниця, викладені також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 910/16579/20. 

5.24. Як зазначає ОСОБА_1 , в постановах Верховного Суду від 16.06.2021 у справі № 554/4741/19, від 18.04.2022 у справі № 520/1185/16-ц, від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 та постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.09.2022 у справі № 1519/2-5034/11 сформульовано висновки про те, що для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки / врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм. 

5.25. Колегія суддів зазначає, що згідно із частинами 1, 2 статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

5.26. Згідно з усталеною та послідовною практикою Верховного Суду щодо застосування положень частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України сам факт невикористання об`єкта оренди орендарем не звільняє відповідача від виконання обов`язку повернути об`єкт оренди на підставі акта прийому-передачі після припинення строку дії договору. Водночас у кожному конкретному випадку суд повинен дослідити та встановити обставини щодо наявності вини орендаря у неповерненні об`єкта оренди та наявності можливості в орендаря виконати свій обов`язок щодо повернення об`єкта оренди. При здійсненні оцінки правомірності заявлених вимог про стягнення неустойки в порядку, передбаченому частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, обов`язковим для суду є врахування обставин невиконання орендарем зобов`язання щодо неповернення майна в контексті його добросовісної поведінки як контрагента за договором оренди та її впливу на обставини неповернення майна орендодавцеві зі спливом строку дії орендних правовідносин. Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 24.10.2019 у справі № 904/3315/18.

5.27. У справі, яка розглядається, суд апеляційної інстанції встановив, що у відзиві на позов ОСОБА_1 зазначала, що неодноразово зверталася до ТОВ "Манкі Бразерз" із проханням прийняти приміщення, і що саме ТОВ "Манкі Бразерз" відмовлялося від прийняття приміщення. 

Як установив суд апеляційної інстанції, відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції дослідив переписку ОСОБА_1 у месенджері "Viber" та дійшов висновку про те, що питання щодо передачі ключів було вирішено між сторонами позитивно; питання щодо підписання акта приймання-повернення майна було відстрочено до завершення воєнного стану на території України.

Водночас суд апеляційної інстанції зазначив, що не може взяти до уваги в якості доказу переписку ОСОБА_1 у месенджері "Viber" та надати цьому листуванню оцінку в сукупності з іншими доказами. При цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що ОСОБА_1 надала суду роздруківки листування за допомогою месенджера "Viber" між ОСОБА_1 та якоюсь особою "ОСОБА_5"; проте ТОВ "Манкі Бразерз" у всіх заявах по суті в суді першої інстанції та в апеляційній скарзі наполягало на тому, що не здійснювало зазначеного листування; особа "ОСОБА_5" не має жодного відношення до ТОВ "Манкі Бразерз". 

Як установив суд апеляційної інстанції, у ТОВ "Манкі Бразерз" немає такого працівника; відповідно до штатного розкладу на підприємстві працює лише директор; директором ТОВ "Манкі Бразерз" та підписантом договору суборенди нежитлового приміщення від 01.03.2021 № 01/03-2021-СОБ-152 є ОСОБА_4 ; у договорі суборенди нежитлового приміщення від 01.03.2021 № 01/03-2021-СОБ-152 відсутній номер телефону, за яким ОСОБА_1 здійснювала листування за допомогою месенджера "Viber".

Ураховуючи те, що ТОВ "Манкі Бразерз" заперечувало обставини ведення переписки з ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції зазначив, що надане ОСОБА_1 листування за допомогою месенджера "Viber" не дає змогу встановити його учасників, зокрема підтвердити, що листування здійснювалося саме з ТОВ "Манкі Бразерз", оскільки таке листування не може підтверджувати ті чи інші доводи ОСОБА_1 , в тому числі щодо наявності між сторонами договору суборенди нежитлового приміщення від 01.03.2021 № 01/03-2021-СОБ-152 домовленості про відстрочення підписання акта приймання-повернення майна до завершення воєнного стану на території України; про позитивне вирішення питання щодо передачі ключів.

При цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що відповідно до пункту 2.2 договору суборенди після закінчення строку дії суборенди або припинення договору з інших підстав суборендар зобов`язаний повернути приміщення орендарю протягом 1 (одного) робочого дня з дати закінчення строку оренди, розірвання договору оренди з ініціативи орендаря у придатному стані з урахуванням його нормального зносу; відповідно до пункту 2.3 договору суборенди повернення приміщення суборендарем орендарю здійснюється на підставі акта прийому-передачі, який підписується сторонами. 

Тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що єдиним належним доказом повернення майна є акт прийому-передачі. 

5.28. При наданні оцінки діям ОСОБА_1 щодо повернення об`єкта оренди після закінчення орендних правовідносин із ТОВ "Манкі Бразерз" суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів, які підтверджують повернення ТОВ "Манкі Бразерз" до 31.07.2022 орендованого майна. Крім того, апеляційний господарський суд зазначив, що після припинення строку дії договору суборенди ОСОБА_1 до 31.07.2022 не вчинила жодних дій щодо повернення майна ТОВ "Манкі Бразерз". Натомість, як зазначив суд апеляційної інстанції, ТОВ "Манкі Бразерз" здійснювало заходи щодо повернення майна, а саме: направило на адресу ОСОБА_1 лист від 27.05.2022 № 26/05 щодо повернення майна за актом приймання-передачі, в якому запропонувало ОСОБА_1 06.06.2022 о 10:00 повернути приміщення орендарю, проте ОСОБА_1 не з`явилася.

Тому суд апеляційної інстанції виснував, що саме ОСОБА_1 ухилялася від повернення приміщення, а не ТОВ "Манкі Бразерз". При цьому суд наголосив, що згідно з положеннями статті 785 Цивільного кодексу України обов`язок повернення приміщення покладається саме на ОСОБА_1 . 

5.29. Суд апеляційної інстанції, аналізуючи доводи ОСОБА_1 щодо настання форс-мажорних обставин, дійшов висновку про обов`язок орендаря довести, що наявність воєнного стану унеможливила використання орендованого приміщення. Проте, як установив суд, ОСОБА_1 не довела причинно-наслідкового зв`язку між наявністю воєнного стану та неможливістю використання орендованого приміщення, а також невиконанням конкретного зобов`язання щодо договору суборенди. Суд апеляційної інстанції також установив, що матеріали справи не містять доказів того, що ТОВ "Манкі Бразерз" будь-яким чином обмежило доступ ОСОБА_1 до приміщення, а тому зазначив, що посилання ОСОБА_1 на невикористання приміщення та на відсутність можливості його використовувати є безпідставними.

5.30. З урахуванням викладеного Верховний Суд зазначає, що суд апеляційної інстанції встановив прострочення виконання обов`язку ОСОБА_1 щодо повернення орендованого майна, тому виснував про неправомірність поведінки відповідачки. Отже, суд апеляційної інстанції правильно застосував до спірних правовідносин положення частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України. При цьому висновки суду апеляційної інстанції не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 13.02.2018 у справі № 910/12949/16, від 17.12.2018 у справі № 906/1037/16, від 29.07.2025 у справі № 916/4559/24, від 11.04.2018 у справі № 914/4238/15, від 24.04.2018 у справі № 910/14032/17, від 09.09.2019 у справі № 910/16362/18, від 13.12.2019 у справі № 910/20370/17, від 06.07.2021 у справі № 906/562/20, від 01.02.2022 у справі № 908/1627/19, від 24.10.2019 у справі № 904/3315/18, від 13.12.2019 у справі № 910/20370/17, від 01.09.2020 у справі № 907/29/19, від 07.09.2022 у справі № 910/16579/20, від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22, від 16.06.2021 у справі № 554/4741/19, від 18.04.2022 у справі № 520/1185/16-ц, від 05.09.2022 у справі № 1519/2-5034/11, від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20, на які посилається скаржниця. 

5.31. Водночас колегія суддів зазначає, що в касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на неврахування судом апеляційної інстанції можливості зменшення розміру неустойки. На думку скаржниці, з урахуванням таких обставин, як незадовільний фінансовий стан відповідачки, вимушений переїзд із двома неповнолітніми дітьми в інше місто, безробіття, неотримання у спірний період фінансової користі чи доходу від невиконання обов`язку щодо повернення майна позивачу, припинення підприємницької діяльності, а також з урахуванням загальних засад цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності, розумності, з огляду на поведінку сторін у спірних правовідносинах, з метою забезпечення балансу інтересів сторін, наявні підстави для зменшення розміру неустойки за рішенням суду. 

5.32. При цьому ОСОБА_1 зауважує, що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 сформульовано, зокрема, такі висновки: 

"7.26. Таким чином, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі вичерпного переліку обставин як підстав для зменшення судом розміру неустойки (частина третя статті 551 ЦК України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 26.08.2021 у справі № 911/378/17 (911/2223/20).

7.27. З огляду на судову практику, у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки суди, зокрема, беруть до уваги ступінь виконання основного зобов`язання, поважність причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання, поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним всіх можливих заходів до виконання зобов`язання (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 22.05.2019 у справі № 910/11733/18).

7.28. При вирішенні питання про зменшення пені суд бере до уваги також співвідношення розміру заборгованості боржника та розміру пені. Такий підхід є усталеним в судовій практиці (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 та Верховного Суду від 23.09.2019 у справі № 920/1013/18, від 26.03.2020 у справі № 904/2847/19).

При цьому вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 04.06.2019 у справі № 904/3551/18).

…8.23. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

8.24. Наприклад, такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549- 552 ЦК України. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.

8.25. Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві".

Подібні висновки викладені також у постановах Верховного Суду від 15.02.2023 у справі № 920/437/22, від 13.07.2022 у справі № 925/577/21, від 28.06.2022 у справі № 902/653/21, від 30.03.2021 у справі № 902/538/18, від 29.05.2023 у справі № 904/907/22, від 20.12.2023 у справі № 916/2263/22, на які посилається скаржниця.

5.33. У постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22, на яку посилається скаржниця, викладено висновки про те, що законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд із цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах (формальні ознаки прострочення боржника, порушення зобов`язання з вини кредитора - стаття 616 Цивільного кодексу України, тощо) можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду. У цій постанові Верховний Суд також зазначив, що в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить із конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватися з положеннями статті 233 Господарського кодексу України і частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України, а також досліджуватися та оцінюватися судом у порядку статей 86, 210, 237 Господарського процесуального кодексу України.

Подібна правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 26.08.2021 у справі № 911/378/17 (911/2223/20), на яку посилається скаржниця.

5.34. Колегія суддів, проаналізувавши висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22, на які посилається ОСОБА_1, перевіривши аргументи скаржниці, визнає частково обґрунтованими доводи скаржниці та зазначає таке.

5.35. Порядок стягнення неустойки (штрафних санкцій) за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, правила застосування та умови зменшення її розміру врегульовані положеннями Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України.

5.36. Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України неустойка є штрафною санкцією, яка застосовується до учасника господарських відносин у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

5.37. Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 11.02.2025 у справі № 902/1131/23, від 29.08.2024 у справі № 910/14265/23, від 29.08.2024 у справі № 910/14264/23, неустойка має подвійну правову природу - є одночасно способом забезпечення виконання зобов`язання та заходом відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.

5.38. Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та заходу відповідальності є одночасно забезпечення дисципліни боржника стосовно виконання зобов`язання (спонукання до належного виконання зобов`язання) і захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання. Водночас застосування неустойки має здійснюватися з дотриманням принципу розумності та справедливості.

5.39. Згідно із частиною 1 статті 233 Господарського кодексу України в разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

5.40. Відповідно до частини 2 статті 233 Господарського кодексу України в разі якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

5.41. Подібні правила також містить частина 3 статті 551 Цивільного кодексу України, якою визначено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

5.42. Таким чином, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності в законі переліку таких виняткових обставин (частина 3 статті 551 Цивільного кодексу України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи в їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. Подібні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 29.04.2025 у справі № 922/2249/24, на яку посилається скаржниця.

5.43. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті насамперед стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. При вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд також повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто врахувати інтереси обох сторін.

5.44. Приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним із завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому надмірне зменшення розміру пені фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін. Подібні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 11.02.2025 у справі № 902/1131/23.

5.45. Водночас чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Тому це питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

5.46. При цьому в постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, на яку посилається скаржниця, виснувала, що чинники, якими обґрунтовані конкретні умови про неустойку: обставини (їх сукупність), що є підставою для застосування неустойки за порушення зобов`язань, її розмір; і обставини (їх сукупність), що є підставою для зменшення судом неустойки, у кожних конкретних правовідносинах (справах), мають індивідуальний характер. Розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90 %, 70 % чи 50 % тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частин 1, 2 статті 233 Господарського кодексу України та частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України, тобто у межах судового розсуду.

5.47. Наведені висновки узгоджуються з положеннями закону, які регулюють можливість зменшення розміру штрафних санкцій та є засобом недопущення їх використання ані як засобу для отримання необґрунтованих доходів, ані як способу уникнути відповідальності. У питанні про зменшення розміру неустойки, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, суд щоразу виходить із конкретних обставин. 

Такий підхід є усталеним у судовій практиці Верховного Суду (постанови від 11.07.2023 у справі № 914/3231/16, від 10.08.2023 у справі № 910/8725/22, від 26.09.2023 у справі № 910/22026/21, від 02.11.2023 у справі № 910/13000/22, від 07.11.2023 у справі № 924/215/23, від 09.11.2023 у справі № 902/919/22).

5.48. На підставі викладеного та з урахуванням установлених судами обставин справи Верховний Суд погоджується з доводами скаржниці про те, що суд апеляційної інстанції помилково не взяв до уваги доводи ОСОБА_1 , а також фактичні обставини, встановлені судом першої інстанції, зокрема: припинення ОСОБА_1 підприємницької діяльності (18.04.2022 ФОП ОСОБА_1 було припинено), виїзд ОСОБА_1 у зв`язку зі збройною агресією російської федерації зі своїми малолітніми дітьми із міста Запоріжжя до міста Ужгород, де вона була зареєстрована як внутрішньо переміщена особа та отримала статус внутрішньо переміщеної особи (20.04.2022). 

5.49. Крім того, з урахуванням установлених судами обставин справи колегія суддів погоджується з обґрунтованими доводами скаржниці про те, що суд апеляційної інстанції не врахував добросовісну поведінку ОСОБА_1 , яка, як добросовісний суборендар, сплатила суму орендної плати до 01.03.2022 включно, а також комунальні та експлуатаційні витрати за лютий 2022 року. 

5.50. За таких обставин доводи скаржниці про наявність у цьому випадку правових та фактичних підстав для зменшення розміру штрафних санкцій заслуговують на увагу, оскільки заявлений позивачем розмір неустойки є непропорційним та несправедливим, і може призвести до настання інших негативних та обтяжливих наслідків для ОСОБА_1 .

5.51. Тому обґрунтованими є доводи скаржниці про те, що, ухвалюючи оскаржувану постанову, суд апеляційної інстанції не врахував висновків Верховного Суду щодо застосування положень статті 233 Господарського процесуального кодексу України, статті 551 Цивільного кодексу України, викладених у постановах Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22, від 15.02.2023 у справі № 920/437/22, від 13.07.2022 у справі № 925/577/21, від 28.06.2022 у справі № 902/653/21, від 30.03.2021 у справі № 902/538/18, від 29.05.2023 у справі № 904/907/22, від 20.12.2023 у справі № 916/2263/22, від 26.08.2021 у справі № 911/378/17 (911/2223/20). 

5.52. За таких обставин, ураховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 Цивільного кодексу України (справедливість, добросовісність, розумність), та зважаючи на необхідність забезпечення балансу інтересів сторін, колегія суддів вважає за необхідне зменшити розмір заявленої до стягнення неустойки на 40 %, тобто зменшити розмір неустойки до 178 276,48 грн.

5.53. Таким чином, наведені скаржницею підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, частково підтвердилися.

Щодо підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України

5.54. Касаційна скарга ОСОБА_1 з посиланням на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки доказам, наявним у матеріалах справи, зокрема, відеозапису, знятому у вересні 2022 року який містився в матеріалах справи № 908/1037/22; нотаріально посвідченим показам свідка про передачу ключів; листуванню із ОСОБА_3 
,
5.55. Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

5.56. Згідно з пунктом 1 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржниця в касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу.

5.57. У справі, яка розглядається, суд апеляційної інстанції, оцінюючи роздруківки листування за допомогою месенджера "Viber" між ОСОБА_1 та "ОСОБА_5", дійшов висновку про те, що надане ОСОБА_1 листування за допомогою месенджера "Viber" не дає змогу встановити його учасників, зокрема підтвердити, що листування здійснювалося саме із ТОВ "Манкі Бразерз". Тому суд зазначив, що таке листування не може підтверджувати ті чи інші доводи ОСОБА_1 , в тому числі щодо наявності між сторонами договору суборенди домовленості про відстрочення підписання акта приймання-повернення майна до завершення воєнного стану на території України; про позитивне вирішення питання щодо передачі ключів.

5.58. Оцінюючи заяву свідка ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції встановив, що у цій заяві ОСОБА_2 повідомила про передачу ключів від орендованого приміщення 04.04.2022 власнику приміщення - ОСОБА_3 . Проте суд апеляційної інстанції врахував, що відповідно до умов пункту 2.3 договору суборенди повернення приміщення суборендарем орендарю здійснюється на підставі акта прийому-передачі, який підписується сторонами. Тому суд апеляційної інстанції виснував, що єдиним належним доказом повернення майна є акт прийому-передачі, відтак заяву свідка визнав недопустимим доказом.

5.59. Колегія суддів також зазначає, що посилання ОСОБА_1 на ненадання оцінки судом апеляційної інстанції відеозапису, знятому у вересні 2022 року, є безпідставним, оскільки предметом доказування є обставини, які мають значення для правильного вирішення справи. Водночас спірні правовідносини у справі, що розглядається, охоплюють період із 01.03.2022 до 31.07.2022, а відеозапис, на який посилається скаржниця, був знятий у вересні 2022 року. 

Отже, наведені скаржницею підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не підтвердилися під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваної постанови із цих підстав.

5.60. За таких обставин колегія суддів вважає, що визначені скаржницею підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, під час касаційного провадження у справі № 908/1010/24 підтвердилися частково. 

Тому Верховний Суд вважає за необхідне змінити оскаржувану постанову в частині часткового задоволення позовних вимог за первісним позовом ТОВ "Манкі Бразерз" про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Манкі Бразерз" неустойки, зменшивши розмір цієї неустойки на 40 %, тобто до 178 276,48 грн. В іншій частині оскаржувану постанову слід залишити без змін.

5.61. Верховний Суд також зазначає, що інші доводи ОСОБА_1 , викладені в касаційній скарзі, не впливають на результат розгляду цієї справи.

6. Висновки Верховного Суду

6.1. Відповідно до частин 1- 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

6.2. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

6.3. За змістом частини 1 статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

6.4. Пунктом 3 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

6.5. Частинами 1, 4 статті 311 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. 

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

6.6. З урахуванням меж перегляду справи в суді касаційної інстанції колегія суддів вважає, що доводи, викладені в касаційній скарзі, частково підтвердилися, а тому оскаржувану постанову належить змінити в частині часткового задоволення позовних вимог за первісним позовом ТОВ "Манкі Бразерз" про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Манкі Бразерз" неустойки, зменшивши розмір цієї неустойки на 40 %, тобто до 178 276,48 грн. В іншій частині оскаржувану постанову слід залишити без змін.

7. Судові витрати

З огляду на те, що до виникнення спору призвели неправильні дії ОСОБА_1 , судовий збір за подання касаційної скарги покладається на скаржницю.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 311, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 

2. Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 21.08.2025 у справі № 908/1010/24 змінити в частині часткового задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Манкі Бразерз" про стягнення з Фізичної особи ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Манкі Бразерз" неустойки, зменшивши розмір неустойки до 178 276 (ста сімдесяти восьми тисяч двохсот сімдесяти шести) грн 48 коп.

3. В іншій частині постанову Центрального апеляційного господарського суду від 21.08.2025 у справі № 908/1010/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуюча Н. О. Багай

Судді Т. Б. Дроботова 

Ю. Я. Чумак