Справа № 127/11990/25
Провадження № 22-ц/801/699/2026
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шаміна Ю. А.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року	Справа № 127/11990/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Міхасішина І. В., Стадника І. М.
Секретар: Закернична А. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр»
на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 січня 2026 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Таскомбанк» про визнання кредитного договору недійсним та стягнення моральної шкоди, 
Рішення ухвалила суддя Шаміна Ю. А.,
Рішення ухвалено о 12:10 год у м. Вінниця 
Повний текст рішення складено 19 січня 2026 року,

Встановив:
17 квітня 2025 року ТОВ «Споживчий центр» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що 20 жовтня 2023 року між ним та ОСОБА_1 укладено кредитний договір (оферти) № 20.10.2023-100003070, за умовами якого товариство надало позичальнику кредит в розмірі 4500,00 грн. на строк 42 дні, дата повернення кредиту - 30 листопада 2023 року.
Свої зобов`язання за кредитним договором товариство виконало в повному обсязі, а позичальник ОСОБА_1 свої зобов`язання не виконує, у зв`язку з чим станом на 30 листопада 2023 року утворилася заборгованість у розмірі 8469,00 грн., що складається із заборгованості по тілу кредиту у розмірі 4500,00 грн. та процентів в розмірі 3969,00 грн.
13 травня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ТОВ «Споживчий центр» про визнання кредитного договору недійсним та відшкодування моральної шкоди.
Свої вимоги мотивувала наступним. ТОВ «Споживчий центр» у своїй позовній заяві зазначив, що 20 жовтня 2023 року товариством укладено із ОСОБА_1 кредитний договір № 20.10.2023-100003070. Про цей договір вона дізналася із ухвали суду про відкриття провадження у справі № 127/11990/25.
Однак, в період з 20 жовтня 2023 року по 23 жовтня 2023 року було зламано акаунт у соціальній мережі «Телеграм» позивача. В результаті, зі сторінки акаунту ОСОБА_1 надходили повідомлення її знайомим із проханням перерахувати кошти.
20 жовтня 2023 року на номер її телефону прийшло смс-повідомлення від матері однієї з вихованців дитячого садочка, в якому вона працює вихователем - від ОСОБА_2 , з прохальним текстом про відправлення «коду», який зараз прийде на номер її телефона.
Вона відправила «код», який прийшов в смс-повідомленні на номер її телефона - у відповідь, як нібито просила попередньо - матері ОСОБА_2 .
Після цієї події її телефон був заблокований, тому вона невідкладно звернулася до відділу мобільного оператора «Лайф-селф» задля блокування сім-карти.
Після блокування сім-карти, їй порадили звернутися до поліції із заявою.
У Лівобережному РВП ГУНП у Вінницькій області їй порадили звернутися на гарячу лінію Департаменту Кіберполіції НП України з метою внесення відомостей до ЄРДР по факту шахрайства відносно неї.
Відповідне звернення зареєстроване за № 325922. 
Однак, ніяких дій працівниками УПК ДКП у Вінницькій області після реєстрації її заяви вчинено не було і лише 02 травня 2025 року було внесено відомості до ЄРДР за № 12025020020000423 та відкрито кримінальне провадження за фактом вчинення правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 190 ч. 4 КК України.
Можливо вона і не реагувала б надалі на відповідні події, однак, найгірше те, що особисті контактні дані ОСОБА_1 , її додатки разом з усіма документами, завантаженими в додатку «ДІЯ», банківські рахунки та інше, використовувалися шахраями, чим принесли чималих збитків та погіршення фізичного стану, через постійні стреси і душевні хвилювання.
Відповідно до квитанції, залученої до додатку товариством у його позові, кошти були перераховані на банківський рахунок, що не їй належить, що також є підтвердженням того, що вона ніяким чином не має відношення до відповідного кредитного договору.
Оскільки укладено електронний договір, то вона зазначає про те, що електронні правочини оформляються шляхом фіксації волі сторін і його змісту та здійснюються за допомогою складання документа, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі. 
Лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх.
Кредитний договір, який вона не підписувала та на підписання якого не уповноважувала інших осіб, підлягає визнанню недійсним, оскільки нею не була проведена верифікація з використанням електронного підпису або електронного цифрового підпису.
Крім того, своїми діями відповідач ТОВ «Споживчий центр» подавши позов до суду про стягнення з неї заборгованості за незаконним кредитним договором, укладеним нібито із нею, завдав їй чималої шкоди.
Оскільки усе це негативно впливало на фізичний та моральний стан усієї її родини, що в подальшому призводило до зниження працездатності, хвороб та духовного знесилення, на честь і ділову репутацію в установі, де вона працює вихователем. У зв`язку з чим їй була завдана моральна шкода.
В обґрунтування розміру моральної шкоди вона застосовує наукові методики визначення розміру моральної шкоди професора Ерделевського О. М. , що знайшли відображення на практиці. Психотравмуючий характер даної ситуації обумовлений зазначеними причинами, зокрема: приниженням її честі та гідності, ділової репутації, витраченим часом на доведення у відділах поліції та в суді своєї невинуватості, душевними стражданнями, які були завдані розповсюдженням невиправданої інформації та інше.
Розмір компенсації дійсної моральної шкоди становить 192 000,00 грн.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 16 жовтня 2025 року прийнято відмову представника позивача за первісним позовом ТОВ «Споживчий центр» від первісного позову ТОВ «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Закрито провадження у справі за первісним позовом ТОВ «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Роз`яснено позивачу наслідки закриття провадження у справі.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 16 жовтня 2025 року у задоволенні клопотання представника відповідача за зустрічним позовом ТОВ «Споживчий центр» про закриття провадження у справі за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Споживчий центр» про визнання кредитного договору недійсним та стягнення моральної шкоди у частині вимог про визнання кредитного договору недійсним, відмовлено.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08 січня 2026 року позов задоволено частково.
Визнано недійсним кредитний договір № 20.20.2023-100003070 від 20 жовтня 2023 року.
У задоволенні решти позовних вимог, відмолено.
Стягнуто із ТОВ «Споживчий центр» на користь ОСОБА_1 1211,20 грн. судового збору та 5000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
В апеляційній скарзі представник відповідача ТОВ «Споживчий центр» просить рішення суду скасувати в частині визнання недійсним кредитного договору і стягнення судових витрат, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі; стягнути судові витрати з позивача.
Зазначив, що суд першої інстанції прийняв оскаржуване рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у закритті провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмета спору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Товариство визнало той факт, що ОСОБА_1 не підписувала і не укладала кредитний договір, внаслідок чого цей договір є нікчемним (не укладеним), відсутні будь-які порушення прав товариства, оскільки заборгованість з кредитного договору списана, договір закритий у обліку товариства, відсутні вимоги товариства до ОСОБА_1 , що оформлено листом № 2310 від 13 жовтня 2025 року. Такі обставини свідчить про те, що відсутній предмет спору, тому суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про закриття у провадження у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.
Позивач пред`явив вимогу про визнання договору недійсним з мотивів його неукладеності (непідписання договору та неотримання коштів за ним), а отже обрав неналежний спосіб захисту прав та інтересів, оскільки неможливо визнати неукладений правочин недійсним, що також є самостійною підставою для відмови у позові.
Суд першої інстанції повинен був відмовити у позові у зв`язку з обраним позивачем помилковим способом захисту, який не установлений законом та є неефективним.
Суд першої інстанції безпідставно зазначив, що кредитний договір не відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» та зазначені в ньому умови порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки оспорюваний кредитний договір відповідає таким вимогам закону, а зазначені в ньому умови не порушують вимог Закону України «Про захист прав споживачів».
Також судом неправомірно здійснено розподіл витрат на правову допомогу всупереч статті 141 ЦПК України, не врахував неспіврозмірність заявлених до відшкодування витрат з предметом позову та пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Не враховано вимог частини 9 статті 141 ЦПК України, згідно яких у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Так, позивач не вжила заходів безпеки та вжила належних заходів для досудового врегулювання спору. Отже, спір виник саме внаслідок неправильних дій позивача, а дії відповідача були цілком правомірними та відповідали чинному законодавству. Тому суд повинен був покласти судові витрати на позивача. 
Позивач по зустрічному позову ОСОБА_1 рішення суду не оскаржила. У наданому її представником - адвокатом Бобровською А. Л., відзиві просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. 
Представник відповідача по зустрічному позову ТОВ «Споживчий центр» - адвокат Шкаленко Є. В. , будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, надіслав заяву, якою просить розглянути справу без його участі, апеляційну скаргу підтримує і просить її задовольнити.
Позивач по зустрічному позову ОСОБА_1 та її представник - адвокат Бобровська А. Л., будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися. Адвокат Бобровська А. Л. надіслала клопотання про відкладення розгляду справи, у якому вказала, що вона не має можливості з`явитися у судове засідання у зв`язку з її участю в іншому судовому засіданні у справі № 132/38/24, що призначене ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 26 лютого 2026 року на 18 березня 2026 року на 11:00 год в приміщенні Калинівського районного суду Вінницької області.
Оскільки позивач та її представник належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, тому згідно вимог частини 2 статті 372 ЦПК України їх неявк а не перешкоджає розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.
Відповідно до статті 367 ЦПК України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.  Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.  Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.  Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Як вбачається із апеляційної скарги відповідач по зустрічному позову ТОВ «Споживчий центр» оскаржив рішення в частині задоволених позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору. В іншій частині - щодо відмови у стягненні моральної шкоди, рішення суду ним не оскаржено та не оскаржено в цій частині позивачем по зустрічному позову ОСОБА_1 . 
Отже рішення суду на предмет його законності й обґрунтованості перевіряється апеляційним судом в межах доводів і вимог апеляційної скарги, при тому, що в неоскарженій частині рішення суду не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, та не встановлено неправильного застосування норм матеріального права.
Судом першої інстанції встановлено, що 20 жовтня 2023 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Споживчий центр» укладено в електронній формі кредитний договір № 20.20.2023-100003070.
Згідно умов договору сума кредиту становить 4500,00 грн. зі сплатою процентів в сумі 2,1 % строком надання кредитом 42 дні - до 30 листопада 2023 року.
Договір підписаний за допомогою електронного підпису кредитодавця та одноразовим ідентифікатором, який було направлено на фінансовий номер телефону НОМЕР_1 .
За даними системи ТОВ «Старт-мобайл» на номер абонента НОМЕР_2 20 жовтня 2023 року о 22:56:49 було доставлено SMS-повідомлення з текстом: «код підтвердження: Т141», про що свідчить довідка ТОВ «Старт-мобайл» вих. № 2506/25-3 від 25 червня 2025 року.
Згідно квитанції № 2381409205 на платіжну карту НОМЕР_9 20 жовтня 2023 року о 22:57 було перераховано кошти у сумі 4500,00 грн. із призначенням «видача за договором № 20.10.2023-100003070».
22 жовтня 2023 року було зареєстровано електронне звернення ОСОБА_1 ( НОМЕР_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на гарячу лінію кіберполіції за номером 325922.
02 травня 2025 року до ЄРДР внесені відомості, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 190 КК України, номер кримінального провадження 12025020020000423.
02 травня 2025 року до Відділу поліції № 1 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області надійшла заява від ОСОБА_1 про те, що 20 жовтня 2023 року близько 21:00 год невідома особа, перебуваючи у невстановленому досудовим розслідуванням місці, використовуючи електронно-обчислювальну техніку, зловживаючи довірою, шахрайським шляхом, отримала доступ до фінансового номеру та персональних даних заявниці та заволоділа грошовими коштами у розмірі 8469,00 грн., чим спричинила ОСОБА_1 матеріальний збиток на вказану суму.
Відповідно до листа ТОВ «Споживчий центр» № 2310 від 13 жовтня 2025 року «Про списання заборгованості та відсутність вимог за кредитним договором № 20.10.2023-100003070» в результаті аналізу наданих ОСОБА_1 документів товариство прийшло до висновку, що з високою вірогідністю кредитний договір № 20.10.2023-100003070 від 20 жовтня 2023 року був укладений невстановленою особою шляхом обману або зловживання довірою. Станом на дату даного листа ТОВ «Споживчий центр» списало заборгованість з кредитного договору № 20.10.2023-100003070 від 20 жовтня 2023 року та закрило його у своєму обліку.
10 жовтня 2025 року ТОВ «Споживчий центр» сформовано заяву про вчинення кримінального правопорушення за вих. № 2217, адресовану Відділу поліції №1 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області, у якій повідомило, що 20 жовтня 2023 року близько 22 год 57 хв між ТОВ «Споживчий центр» та фізичною особою-позичальником, яка представилася як ОСОБА_1 , був укладений кредитний договір № 20.10.2023-100003070 від 20 жовтня 2023 року онлайн. 20 жовтня 2023 року ОСОБА_1 було належним чином ідентифіковано, а саме ідентифікація та верифікація клієнта була здійснена товариством шляхом отримання через систему BankID НБУ ідентифікаційних даних клієнта (дата/час 20.10.2023 22:49:06 MemberID: 2369728002, Банк: АБ "УКРГАЗБАНК", sidBi: 4dbd26ff-003f-4669-9956-7f02fc12b6ce). 20 жовтня 2023 року клієнт, здійснюючи реєстрацію в Інформаційно-телекомунікаційній системі товариства через Веб-сайт товариства обрав свій банк, для проходження ідентифікації за допомогою Системи BankID НБУ. Після чого клієнт здійснив авторизацію на стороні банку та дозволив останньому передати товариству свої ідентифікаційні дані. Відкриття кредитного договору № 20.10.2023-100003070 від 20 жовтня 2023 року підтверджено по фінансовому номеру клієнта НОМЕР_1, який вона вказала під час проходження ідентифікації. Користувач підключався з наступних IP адрес: 20.10.2023 - НОМЕР_5 , WebKit , AndroidOS , Сhrome. Таким чином, товариством під час укладання кредитного договору було вчинено всі дії, передбачені чинним законодавством для ідентифікації клієнта. В подальшому фізична особа-позичальник, яка представилася як ОСОБА_1 , для укладання договору та підтвердження своїх намірів підписала одноразовим ідентифікатором (код з СМС-повідомленням), який прийшов їй на мобільний телефон НОМЕР_1 , який вона вказала при реєстрації особистого кабінету та близько 22 год 57 хв 20 жовтня 2023 року оформила кредитний договір № 20.10:2023-100003070 від 20 жовтня 2023 року. На виконання умов договору ТОВ «Споживчий центр» перерахувало на банківську картку НОМЕР_10 особі, яка представилась як ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 4500,00 грн., що підтверджується квитанцією від 20 жовтня 2023 року. Таким чином, невстановленою особою було скоєно злочин: заволодіння чужим майном, а саме грошовими коштами у сумі 4500,00 грн. шляхом обману, що є майновою шкодою (реальними збитками), завданою ТОВ «Споживчий Центр», тому товариство просило внести відомості про цю заяву до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати досудове розслідування у формі досудового слідства за ст. 190 КК України.
Згідно відповіді ТОВ «Лайфселл» № 3795д від 22 серпня 2025 року, наданої на адвокатський запит адвоката Бобровської А. Л., зазначений в адвокатському запиті номер НОМЕР_1 обслуговувався в мережі lifecell на умовах передоплати та знеособлено (анонімно), без укладення договору про надання електронних комунікаційних послуг в письмовій формі та без ідентифікації (реєстрації) кінцевого користувача (абонента) у постачальника електронних комунікаційних послуг. У ТОВ «Лайфселл» відсутня інформація про належність номера НОМЕР_1 будь-якому кінцевому користувачу (в тому числі ОСОБА_1 ).
Згідно інформації наданої АТ «Універсал Банк» № БТ/7269 від 29 серпня 2025 року, наданої на виконання ухвали суду, банком було ініційовано детальну перевірку в ході якої повідомлено, що банк не може ідентифікувати особу ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_8 ) як клієнта банку.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем по зустрічному позову ТОВ «Споживчий центр» не надано належних та допустимих доказів того, що оспорюваний правочин укладено саме позивачем по зустрічному позову ОСОБА_1 , а не будь-якою іншою особою, та за відсутності її волевиявлення на укладання оспорюваного правочину і належних доказів отримання саме ОСОБА_1 кредитних коштів, а також, що таких обставин товариство не спростувало. Отже, кредитний договір № 20.10.2023-100003070 від 20 жовтня 2023 року не відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» та зазначені у ньому умови порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів».
Відмовляючи у задоволенні клопотання ТОВ «Споживчий центр» про закриття провадження у справі, суд першої інстанції вказав на те, що закриття кредитного договору № 20.10.2023-100003070 від 20 жовтня 2023 року та списання заборгованості відповідачем, а також його оскарження позивачем у судовому порядку не може свідчити про те, що між сторонами відсутній спір. Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо. Проте, таких заяв позивач по зустрічному позову ОСОБА_1 до суду не подала.
Вирішуючи питання про стягнення на користь позивача по зустрічному позову ОСОБА_1 судових витрат на професійну правничу допомогу, суд врахував, що вона довела обставину отримання нею професійної правничої допомоги в межах даної цивільної справи, заявлений розмір витрат є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору та значення справи для неї, клопотання про їх неспівмірність товариством не заявлялося, доводи відповідача про відсутність доказів на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу спростовуються матеріалами справи, тому з урахуванням часткового задоволення позову, суд стягнув з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн. (пропорційно задоволеним вимогам).
Апеляційний суд вважає висновок суду першої інстанції правильним та обґрунтованим.
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до положень статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. 
Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України). 
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Із положень частини першої статті 638 ЦК України слідує, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України (положення якої застосовуються до спірних правовідносин на виконання частини другої статті 1054 ЦК України) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Статею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Як зазначав позивач в первісному позові ТОВ «Споживчий центр», кредитний договір № 20.10.2023-100003070 від 20 жовтня 2023 року відповідачем ОСОБА_1 укладено в електронній формі та підписаний за допомогою електронного підпису кредитодавця та одноразовим ідентифікатором, який був направлений на фінансовий номер телефона НОМЕР_1.
У постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року по справі № 127/33824/19 зроблено правовий висновок, що без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений; сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину, а кредитні кошти не були б перераховані відповідачу.
По справі встановлено, що в кредитному договорі зазначено реквізити електронного платіжного засобу споживача НОМЕР_10.
Згідно повідомлення АТ «Універсал Банк», він не може ідентифікувати особу ОСОБА_1 як клієнта банку.
Відповідачем по зустрічному позову ТОВ «Споживчий центр» не надано, та, відповідно, судом не встановлено факту перерахування товариством на банківську карту, належну ОСОБА_1 , та/або видачу їй готівкою через касу фінансової установи кредитних коштів в сумі 4500,00 грн. за кредитним договором № 20.10.2023-100003070 від 20 жовтня 2023 року.
Відповідачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 через особистий кабінет на веб-сайті відповідача подавала заявку на отримання кредиту; підтверджувала умови отримання кредиту шляхом натискання відповідної кнопки; за допомогою засобів зв`язку отримувала одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який нею було використано для підтвердження підписання кредитного договору.
Судом із наявних в матеріалах справи доказів, а саме із заяви ТОВ «Споживчий центр» за вихідним № 2217 від 10 жовтня 2025 року про вчинення кримінального правопорушення встановлено, що внаслідок укладення кредитного договору № 20.10.2023-100003070 від 20 жовтня 2023 року невстановленою особою було скоєно злочин - заволодіння чужим майном, а саме грошовими коштами у сумі 4500,00 грн. шляхом обману, що є майновою шкодою (реальними збитками), завданою ТОВ «Споживчий Центр».
Таким чином, товариство визнало факт наявності у діях невідомої особи ознак кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам.
Позивач ОСОБА_1 , заявивши у зустрічному позові вимоги про визнання кредитного договору недійсним з тих підстав, що кредитний договір, вона не підписувала, на його підписання не уповноважувала інших осіб та нею не була проведена верифікація з використанням електронного підпису або електронного цифрового підпису.
В ході розгляду справи ТОВ «Споживчий центр» заявило про нікчемність (неукладеність) кредитного договору та визнало той факт, що ОСОБА_1 не підписувала і не укладала спірний кредитний договір, у зв`язку з чим заборгованість по цьому договору товариством списана і у нього відсутні будь-які вимоги за цим договором до ОСОБА_1 .
Обов`язок по доказуванню позовних вимог і обставин, на які позивач посилається в обґрунтування своїх вимог, покладається на нього.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Позивачем ОСОБА_1 надані належні та допустимі докази, на підтвердження обґрунтувань заявлених нею позовних вимог, яким суд першої інстанції надав оцінку у відповідності з вимогами статті 89 ЦПК України.
З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що під час розгляду справи відповідачем по зустрічному позову ТОВ «Споживчий центр» не надано належних та допустимих доказів того, що оспорюваний правочин укладено саме позичальником ОСОБА_1 , а не будь-якою іншою особою, та за її волевиявленням на укладання оспорюваного правочину і належних доказів отримання саме ОСОБА_1 кредитних коштів.
Доводи апеляційної скарги в тому, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у закритті провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмета спору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, що позивач обрав неналежний спосіб захисту прав та інтересів, у зв`язку з чим суд повинен був відмовити у позові у зв`язку з обраним позивачем помилковим способом захисту, який є неефективним, не заслуговують на увагу, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах цивільного процесуального закону.
Так, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 255  ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо  відсутній предмет спору.
Із матеріалів справи вбачається, що згідно ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 04 червня 2025 року зустрічний позов ОСОБА_1 прийнято до провадження суду, об`єднано із позовом ТОВ «Споживчий центр»; здійснено перехід із спрощеного провадження без повідомлення (виклику) осіб до розгляду справи за правилами загального позовного провадження і призначено підготовче засідання на 07 липня 2025 року (а. с. 78-79).
14 жовтня 2025 року ТОВ «Споживчий центр» подало заяву про відмову від позову, у якій просило закрити провадження у цивільній справу у зв`язку із його відмовою від позову (а. с. 163).
15 жовтня 2025 року ТОВ «Споживчий центр» подало клопотання, у якому просило закрити провадження у справі за зустрічним позовом ОСОБА_1 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України у зв`язку з відсутністю предмета спору.
Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду.
Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Предмет спору розуміють як певну матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.
Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Тобто правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
Таким чином відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушеного невизнаного або оспорюваного права, свобод чи інтересів позивача.
За змістом пункту 2 частини 1 статті 255 ЦПК України суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову.
Як встановлено судом, на час пред`явлення первісного позову ТОВ «Споживчий центр» та на час пред`явлення зустрічного позову ОСОБА_1 предмет спору був наявний, що унеможливлює закриття провадження у справі з цих підстав.
Безпідставними є доводи апеляційної скарги про неправомірне здійснення судом розподілу витрат на правову допомогу всупереч статті 141 ЦПК України, оскільки не враховано неспіврозмірність заявлених до відшкодування витрат з предметом позову та пропорційність розміру задоволених позовних вимог.
При цьому враховуються положення вимог статті 141 ЦПК України, відповідно до частин 1 і 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.  Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:  у разі задоволення позову - на відповідача;  у разі відмови в позові - на позивача;  у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини 9 статті 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Під час розгляду справи судом першої інстанції не встановлено факту зловживання позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 чи її представником процесуальними правами, а також не встановлено того, що спір виник внаслідок їх неправильних дій, тому судом вірно не застосовані положення частини 9 статті 141 ЦПК України.
Інші доводи апеляційної скарги також є безпідставними, неспроможними вплинути на законність та обґрунтованість судового рішення. 
За таких обставин доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.
Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).
За наведених обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим не підлягає до скасування чи зміни, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.
На підставі викладеного і керуючись ст. 141, 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд 
Постановив:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Головуючий	М. В. Матківська  	
Судді	І. В. Міхасішин  	
  	І. М. Стадник  	

Повний текст судового рішення складено 18 березня 2026 року